SOMMERFUGLENS

DRØM

Roman

av

Terje Rønnes

Jeg drømte at jeg var en sommerfugl som drømte at den var en mann. I drømmen våknet sommerfuglen og var et øyeblikk i villrede: Var den egentlig en mann som drømte at han var en sommerfugl?

Sommerfuglen ble engstelig.

Jeg våknet og var et øyeblikk i villrede: Var jeg egentlig en sommerfugl som drømte at den var meg?

Jeg ble engstelig.

Jeg følte at virkelighetene bare var adskilt med et tynt slør av drøm.

Fritt etter Chuang Tzu

«Jeg trodde jeg skrev en historie, ikke en helt ny virkelighet»

Henrik Werge

Bare så det er nevnt:

Denne historien ble påbegynt i 1996 og var ferdigskrevet i 1998. Manuskriptet ble sendt til diverse norske forlag. Flere av dem ga hyggelige tilbakemeldinger, men ingen torte akseptere den. Og dét er en ærlig sak.

Etter at jeg i oktober 2012 lagde en ebok av «Innbilte hunder» som ble skrevet etter «Sommerfuglens drøm», tok jeg i januar 2013 motet til meg og vekket sommerfuglen opp fra filen den var lagret i.

Det var rart å møte den «meg» som skrev denne historien for 15 år siden. Men også gledelig å se at fantasiens vinger som tidvis holder meg oppe i dag, fungerte greit også den gang. Jeg håper du som leser, vil dele gleden. Men ikke forvent realisme.

Dersom du allerede har lest «Innbilte hunder», vil du kjenne igjen flere navn i «Sommerfuglens drøm». Men personene bak like navn er ikke identiske, selv om de utseendemessig kan ligne på hverandre.

Terje Rønnes

DEL 1

Stemmen

Han løftet av røret:

«Vige»

«Gustav Vige?»

«Ja»

«Snakker jeg med Gustav Vige?»

«Ja, jøss, det er Gustav Vige. Hvem spør?»

«Hvem er du egentlig, Gustav Vige?»

«Hva sa du?»

«Hvem er du egentlig?»

«Skal du ha meg til å abonnere på noe, kjøpe noe eller støtte et eller annet?»

«Nei, jeg bare spør hvem du er?»

«Hvorfor i alle dager har du ringt meg dersom du ikke vet hvem jeg er?»

«Jeg har selvsagt en grunn til å gjøre det»

«Javel, så fortell meg om det»

«Hvem er du, Gustav Vige?»

«I jøssenamn, du vet jo hva jeg heter! Hvorfor spør du da?»

«Tør du ikke svare?»

«Tør jeg ikke svare? Faen heller - jeg gidder ikke svare på sånne spørsmål»

«Er du fornøyd med livet ditt?»

«Akkurat ja! Der kom det! Nei, jeg gir ikke fem flate øre til en religiøs organisasjon»

«Det var ikke det jeg spurte deg om heller. Er du egentlig fornøyd med livet ditt?»

«Drit og dra!» Gustav Vige brøt forbindelsen irritert:

«Nå har også disse jævla menighetene begynt telfonterror», mumlet han og sank ned i stolen foran TV-apparatet igjen. Han fulgte med på TV-serien «Case». Han mislikte egentlig de lange rettssak-scenene der folk bare skravlet og skravlet for å overbevise en jury som antagelig bestod av totalt hjernedøde personer. Men han likte intrigen - ikke at han kunne forklare hva ordet «intrige» betød - men han likte intrigen. Først et mord, der en løpende skygge fortalte at det dreide seg om et mord og ikke et selvmord. Så noen djevelske nærbilder av blodstenkte laken, kanskje blåmerker på en hals, blod som dryppet i små plopp fra en hengende arm, stillhet bortsett fra dramatisk bakgrunnsmusikk som trengte seg på for å komme i forgrunnen. Han likte den intrigen. Og så jakten på morderen - en jakt som alltid endte med de lange rettssak-scenene han ikke helt forstod, men som var nødvendig for å få avsluttet episoden.

På grunn av den fjollete religiøse tufsen som hadde ringt, hadde han gått glipp av noen blodige detaljer, men han regnet med at han kunne plukke opp tråden kjapt.

Telefonen ringte igjen.

«Faen!» ropte Gustav Vige mot TV-skjermen.

«Faen i helvete», la han til mens blafrende blålys forsøkte å lyse opp en mørk bakgate der en ung mann med kniv gjemte seg i skyggen.

Med blikket mot TV-skjermen reiste han seg og rev til seg telefonrøret.

Den samme stemmen - ikke hard, men svært bestemt og på en merkelig måte kjent.

«Jeg er ikke interessert i det kristne preiket ditt!» ropte Gustav Vige og så hvordan den unge mannen på TV-skjermen fektet med kniven mot tre politibetjenter. Det blinket blått i knivstålet.

«Det er ikke han som er morderen», sa stemmen.

«Hvem er ikke morderen?»

Gustav Vige så at det rant tårer nedover ansiktet til den unge mannen da en betjent brakk armene hans i håndjernstilling bak på ryggen hans.

«Det er ikke den unge mannen med kniven som er morderen. Det er faren til den døde jenta som er morderen. Han likte ikke at den unge mannen lå med henne, og han så ingen annen måte å avverge familieforøkelse på enn å ta sin datter av dage».

«Ta av dage?»

«Drepe henne, Gustav Vige»

Sinnet i Gustav Viges øyne smeltet inn i forbauselse:

«Har du sett denne episoden allerede?» Så fikk han summet seg:

«Faen også, nå har du ødelagt hele kvelden for meg. Denne TV-serien er høydepunktet på mandagskvelden! Helvete heller!»

«Nemlig, og da faller mitt spørsmål ganske naturlig inn: Er du fornøyd med livet ditt? Og» - stemmen øket volumet for å overdøve Gustav Viges protester - «er du fornøyd med en tilværelse som består av karikert virkelighet foran en TV-skjerm? Har du noensinne stirret ned på dine egne tær? Har du sett hvordan de tyter ut av tøflene?»

Gustav Vige lukket øynene mens han trakk pusten dypt. Så åpnet han øynene igjen og så ned på de trange tøflene sine. Det var de beste tøflene han hadde - egentlig de eneste han hadde. Tærnes trangboddhet hadde fått dem til å presse åpen en passasje mellom såle og overlær - et overlær som bestod av skinnimitasjon. Jo, tærne tøt ut av tøflene hans. Oppdagelsen sjokkerte ham egentlig ikke - han visste tross alt at de gamle, trange tøflene hadde åpnet seg foran, men de var nå en gang så gode å ha på føttene. Derfor hadde han fortrengt den kjensgjerning at tøflene hadde utspilt sin rolle som tøfler. Tøflene var bare et åpent etui for føttene hans, men hva så? Og hvordan i huleste kunne stemmen i den andre enden vite det?

«Selger du tøfler?» spurte han forsiktig.

Stemmen lo - og Gustav Vige kjente latteren, men kunne ikke plassere den:

«Nei. Jeg selger ikke tøfler. Jeg selger ingenting. Men bare svar på spørsmålet mitt, Gustav. Er du fornøyd med livet ditt?»

«Ikke samler du inn penger til en jævla menighet, og ikke selger du tøfler?»

Nå hadde han glemt det livet som levde på TV-skjermen.

«Jeg selger ingenting Gustav, bare svar på spørsmålet mitt»

«Spørsmålet?»

«Er du fornøyd med livet ditt?»

Gustav Vige hadde ingen kunnskap om snøskred. Han visste ikke at snøkornenes beskaffenhet langt nede i en stor snøskavl kunne gjøre hele skavlen ustabil, og at bare en liten forstyrrelse kunne sette hele skavlen i bevegelse. Gustav Viges følelsesliv var en snøskavl. Like frossen og like ustabil, for langt nede i lagene av snø, lå flere lag med store, glatte korn som ville rulle og gli dersom de ble påvirket av en ytre kraft. Stemmen i telefonen var en slik kraft og skredet i Gustav Viges hode ble massivt. Hadde det vært et virkelig snøskred - og hadde den tunge skavlen bygget seg opp i fjellet over ei lita bygd, ville bygda og dens innbyggere vært i alvorlig fare. Da skredet løsnet og begynte å rulle nedover bratthenget i Gustav Viges hode, var også han i fare, fordi livet han aldri hadde tenkt på som livet sitt, brått kom i kast mot ham.

Han så den fattigslige oppveksten - i den grad en norsk arbeiderfamilie på slutten av -60-tallet kunne være fattig. Han så sitt eget spelemmede jeg i for store kortbukser, i det de andre guttene i klassen jagde ham rundt i skolegården som et offerdyr. Han kjente smaken av neseblodet og så de store tårevåte øynene til moren da hun kjeftet på ham fordi den billige ranselen var spjæret. Han så farens grå-grimete ansikt som brølte uforståelig da verftet ble nedlagt, og hvordan øynene lyste sykt når han satt med en halvtømt flaske hjemmebrent i hånden. Gustav Vige så moren som rullet ned den lange trappen hun skulle vaske og det slappe skinnet som ble båret ut og begravet under besteforeldrenes gravstøtte, mens en prest sa ord han ikke forstod. Han så faren som først gråt uhemmet ved det sorte hullet i bakken, og kort tid etter sang gjallende mens han knuste rutene i den lille leiligheten med sitt eget ansikt. Blodet som sprutet fra farens hals ble til sosialarbeideren som ville hjelpe den unge, fattige, foreldreløse. Så kom bildene hurtigere kast i kast. Inne i snøkavet så han glimt av den grafiske linjen på yrkesskolen og den etterfølgende læretiden som typograf, bly-brente fingre, sats-strimlene som ble kuttet med den slu kniven som skiftet retning og kuttet opp tommelen, ciceromålet i messing som smalt i ansiktet til faktoren. Arbeidsløs som 19-åring. Arbeidskontoret og de beklagende ristende hodene som sa det samme: «Du har visst et dårlig rykte». Etterhvert endret lyden seg fra de ristende hodene: «Kan du ikke data? Nå er det data. Lær deg data. Omskolering. Kurs». Snøskredet inne i det trange kraniet hans var i ferd med å legge seg flatt nede ved den forlengede marg. Det dukket opp bilder av leiligheten. Ettroms - betalt av sosialen - av herjede kvinneansikter, av sikkel og oppkast, av tøfler og et TV-apparat. Fra han var 19 år til han nå var 32, hadde det de kalte en leilighet, vært den eneste virkeligheten hans. TV-apparatet var det viktigste i livet hans. Han ville blitt gal uten TV-apparatet.

Gustav Vige følte seg tom i lungene og trakk pusten kraftig. Dette var livet hans. Dette var LIVET hans. Hodet hans ble en karusell og øynene hans klarte ikke å feste seg til detaljer som fór forbi.

«Etter et skred, oppstår det ofte vinder», sa stemmen.

«Hhhva?» Gustav Vige hvisket et svar og oppdaget at han fortsatt stod med telefonrøret til øret, at livet han hadde gjennomlevd, var hans eget. Han følte seg innhyllet i en grå tristhet.

«Jeg beklager at jeg måtte minne deg på dette», sa stemmen:

«Men det var nødvendig for å få deg til å forstå at jeg vil hjelpe deg til noe bedre».

Det lysnet langt bak i det skred-herjede landskapet i Gustav Viges hode.

«Hjelpe meg?» Han hvisket fortsatt. Skredet hadde lagt en lyddemper over stemmebåndene hans.

«Nå Gustav Vige, skal du slå av TV’en din, du skal sette deg ned og tenke gjennom livet ditt, og du skal vente på at jeg ringer deg igjen. OK?»

Så ble forbindelsen brutt.

Gustav Vige visste at det var fjollete, men de gjorde det alltid på TV når telefonforbindelsen ble brutt: De slo på det som i gamle dager het telefongaffelen, mens de ropte «hallo, hallo». Han slo på gaffelen og ropte «hallo, hallo». Men forbindelsen var brutt.

TV-serien han pleide følge med på, var ikke lenger interessante. Tidligere hadde han kunnet glede seg over gode og dårlige filmer som TV-selskapene matet inn i avspillerutstyret sitt og sendte ut i luften som uforståelige signaler. De gode filmene var de som hadde en virkelig handling. En handling han kunne tro på. De dårlige filmene manglet nerve og liv. Dessuten delte han inn de dårlige filmene i to kategorier: "Dårlige filmer" og "mikrofonfilmer". De dårlige filmene var bare dårlige, mens mikrofonfilmene inneholdt scener der man øverst i enkelte bilder kunne se den hengende mikrofonen over skuespillerne. Det hendte at Gustav Vige hadde klassifisert en film som god, og plutselig så mikrofonen henge der. Da ble den gode filmen straks ødelagt og omklassifisert. Regissøren hadde ikke giddet ta seg tid eller råd til å ta scenen om igjen - med mikrofonen utenfor bildet.

"Det ødelegger jo alt", sa han til seg selv da.

"Forstår de ikke at det ødelegger alt? Film er en skapt virkelighet. Jeg som tilskuer, skal tro på det jeg ser. Jeg skal tro at det er virkelig. Men når det dukker opp en hengende mikrofon øverst i bildet, kan jeg ikke lenger tro på den skapte virkeligheten. Det henger da for faen ingen mikrofon over hodet mitt i denne virkelige virkeligheten? Forstår de ikke det, de som lager filmer?"

Når Gustav Vige så en mikrofonfilm, ble han oppgitt og sint, men samtidig litt opprømt fordi han følte at han oppdaget noe som regissøren av filmen ikke hadde oppdaget. For regissøren kunne umulig være så tjukk i huet at han beholdt en scene som var ødelagt av en mikrofon? Det måtte altså bety at regissøren ikke hadde sett mikrofonen. Men det hadde Gustav Vige gjort! Han hadde oppdaget noe ingen andre før ham hadde oppdaget - følte han - og stemplet den skapte virkeligheten som "mikrofonfilm".

Men ikke en gang en riktig dårlig mikrofonfilm kunne glede ham mens han ventet på at telefonen skulle ringe.

Den tredje dagen ringte den, men da han oppdaget at han var i ferd med å si ja til et abonnement på Vårt Land, bannet han hest og forsøkte å knuse telefonapparatet med røret.

«Kom ikke til meg med kristne dataaviser!!» skrek han mot røret som klamret seg til plastikksengen sin.

Han satte seg skjelvende ned og tenkte enda en gang på Stemmen og det den nesten kjente mannspersonen hadde bedt ham om å gjøre: Tenke gjennom livet sitt. Han registrerte at han nå tenkte på Stemmen med stor S - at det var blitt et navn. Han klarte å tenke på at han skulle tenke gjennom livet sitt, men han klarte ikke å starte prosessen. Når han anstrengte seg til det ytterste, kom de samme korte glimtene han hadde sett da noe raste sammen inne i hodet hans. Men han fant ikke start-knappen som ville sette i gang avspillingen av hele båndet. Han reiste seg og gikk rastløs fram og tilbake i den lille leiligheten. Sammenraste bunker med aviser skapte stier han måtte følge for ikke å gjøre kaoset i rommet like komplett som kaoset i hodet hans. Av og til plukket han opp en avis, så på typografien uten å legge merke til at han gjorde det, før han la avisen tilbake i haugen den hørte hjemme i, og fortsatte vandringen.

Den fjerde dagen etter at Stemmen hadde ringt, gikk han på arbeidskontoret for å late som om han så på «stilling ledig»-oppslagene og levere meldekortet slik at han kunne få utbetalt ledighetspengene sine. Deretter gikk han på sosialkontoret og så trist ut. Akkurat det var ikke så vanskelig ettersom han virkelig var trist. Uansett medførte tristheten hans at han fikk noen hundrelapper mer enn han pleide få. Dessuten tok saksbehandleren hans i mot telefonregningen og strømregningen uten å smøre inn ansiktet hans med de vanlige formaningene.

På veien hjem gikk Gustav Vige innom dagligvareforretningen han alltid benyttet, og kjøpte seg seks hele flasker pils. Han drakk fem av dem - kastet opp - og helte deretter i seg den sjette. Men han ble ikke mindre trist i hodet av den grunn.

De neste dagene gadd han ikke stå opp. Lå bare på sofaen som var sofa om dagen og seng om natten, og stirret på telefonen, mens tankene hans åt seg inn i de få døde minnene han hadde, som om tankene var likmark. Når han lukket øynene, så han de feite, hvite dyrene som gnagde seg gjennom hodet hans. Han ble ikke spesielt lystig av det heller.

«Dette er livet mitt», sa Gustav Vige høyt ut i luften som var innestengt og hadde i seg en ekkel eim av svett, uvasket kropp.

«Jeg er omsider i ferd med å bli sprut gæærn. Men det er like greit»

Så ringte telefonen. Han hadde hatt høyrehånden i beredskap så lenge at den hadde dovnet av, så han måtte ta røret med venstre:

«Vige», pustet han inn i de små plastikkhullene over mikrofonen.

Stemmen svarte:

«Hvordan er det med livet ditt, Gustav Vige?»

«Bånn i bøtta», svarte han uten å tenke seg om.

«Da må du huske på at bånn i ei bøtte er et relativt stort areal. Det kan være noe der du har bruk for»

«Hvorfor har du ikke ringt før?» Gustav Vige mente han hadde rett til å anklage Stemmen.

«På bunnen av ei bøtte kan du finne mye rart, vet du. Når alt vannet er slått ut, ligger det gjerne et eller annet igjen. Når du har slått ut livet ditt, ligger essensen igjen på bunnen. Ta en kikk på det du, Gustav»

Så ble forbindelsen brutt.

Gustav Vige ble desperat. Han ringte til opplysningen og spurte hvem som hadde ringt ham. Men de kunne ikke gi svar. Så ringte han til informasjonssjefen i Telenor, men han ble bare forbanna. Det samme ble administrerende direktør. Telefonen er et vakkert instrument som kan skaffe kontakt og skape kommunikasjon mellom mennesker. Men den kan også være Satans instrument, en innretning som kveler kommunikasjon. Tenkte Gustav Vige. Og noe slikt hadde han aldri tenkt før. Så ringte han til ei jente han en gang hadde fått telefonnummeret av etter at de drita fulle hadde kopulert på hans laken.

«Jeg er i ei krise!» peste Gustav Vige da hun løftet av røret.

«Hvem er det som ringer?»

«Gustav!»

«Gustav?»

«Husker du meg ikke? Du ble med meg hjem for - ja det er vel et halvt år siden. Vi traff hverandre på puben, vi drakk og klina litt, og så ble du med meg hjem. Du ville ha egget ditt kokt i fire minutter. Husker du?» Han ble overrasket selv fordi han plutselig husket så mange detaljer. Hun tenkte litt før hun svarte:

«Gustav?»

«Ja det er meg»

«Var redd for det. Hva er det du vil?»

«Jeg trenger noen å snakke med»

«Det sier de alle sammen. Egentlig mener de at de trenger noen å tømme seg i»

«Nei nei nei! Har du tid til å høre?»

«Har jeg noe valg?»

«Jeg fikk en telefon for noen dager siden - antagelig for en uke siden. En skrulling som visste alt om meg - i alle fall om tøflene mine. Nå ringte han igjen og ba meg granske bånn av bøtta. Jeg er litt redd nå. Vet ikke hvordan jeg skal ordne dette. Egentlig er jeg veldig redd nå. Han har fått meg til å tenke, og jeg har ingenting å tenke på!»

«Hva heter han gærningen?»

«JEG VET IKKE!!»

«Ikke skrik sånn!»

«Unnskyld. Jeg vet ikke hvem det er, men det er noe kjent med ham. Og han vet alt mulig om meg. Og jeg kjenner på meg at han har alle svarene også. De svarene skulle jeg gjerne ha, men hver gang han ringer, så bare stiller han spørsmål, og så blir jeg liggende her og koke på svarene. Jeg blir spenna gæærn av det!»

"Husker du hvordan det egget ble?»

«Egget?»

«Husker du hvordan du kokte det egget jeg ville ha kokt i fire minutter?»

«Nei?»

«Det ble steinhardt med grønn ring rundt plomma».

«Åja! Nå husker jeg. Men det var jo fordi vi begynte å diskutere aviser da jeg kom tilbake til sengen etter å ha satt kjelen med egget på plata. Og så vidt jeg kan huske, ble du sur da jeg sa at knipinga var for liten på de magre titlene i lokalavisa».

«Skjønner faen ikke hva du snakker om nå heller, men egget blei steinhardt, og med grønn ring rundt plomma. Det er det verste jeg veit. Og når det gjelder han gærningen som ringer til deg: Kan du ikke bare fortelle ham at du ikke er homse? Om han ikke gir seg, så kan du anmelde ham. Og jeg kommer til å anmelde deg, dersom du fortsetter å ringe meg».

Hun la på.

Wagner

Gustav Vige veltet seg ned på sofaen som fremdeles var seng fordi han ikke hadde orket å fjerne sengetøyet. Han tenkte at han egentlig burde la den mikroskopiske midden i sengetøyet få overta kroppen hans. Livet hans var ingenting verdt, han hadde ikke gjort noe for noen, han hadde ingen tro og om han i det hele tatt skulle kunne forvente et liv i paradis, så burde han i det minste donere kjøttet sitt til de små insektene. Han prøvde å holde pusten så lenge at han døde av det, men klarte ikke lenger enn ett minutt. Han gnagde på pulsårene på det høyre håndleddet for å skape en åpning blodet kunne pumpe ut av, men oppga det også da det egentlig gjorde vondt.

«Ingen ga meg innbydelse til dette livet. Jeg har aldri bedt om å bli født. Jeg ble bare kastet inn i denne dritten. Likevel er det så vanskelig å komme ut igjen!», ropte han til taket der malingen bulet med anmodning om skraping og nytt lag.

Da ringte telefonen igjen. Han krafset til seg røret før den første plystretonen hadde plystret ferdig:

«Ja?»

«Har du tenkt på livet ditt nå, Gustav?»

Gustav Vige lot all luften i lungene tyte ut, og slapp en langtrukken fjert samtidig. Han var uten luft og kunne ha dødd, dersom ikke Stemmen hadde gitt ham beskjeden:

«Trekk pusten er du snill»

Gustav Vige trakk inn ny luft. Den virket plutselig ren og livgivende. Han hostet og svarte:

«Er det deg?»

«Gratulerer, De har vunnet en banan!» svarte Stemmen muntert.

«Banan?»

«Det er en avlang, gul frukt. For å komme til fruktkjøttet må skallet skrelles av»

«Akkurat»

«Det var en spøk. Har du tenkt på livet ditt?»

Gustav Vige hostet:

«Ja, herregud, jeg har ikke tenkt på noe annet. Det vil si: Jeg har prøvd. Men det eneste jeg har kommet fram til, er at livet mitt er en bæsj. Jeg er en bæsj - en liten ekkel bæsj som ingen har giddet plukke opp og kaste i søppelkassa. Jeg er ingenting».

«Har du sett ut av vinduet?»

«Vinduet?»

«Ikke gjenta alt jeg sier til deg, Gustav. Jeg spurte deg om du har sett ut av vinduet»

«Nei, jeg har ikke sett ut av det på en stund. Det er ikke noe å se, bare murveggen på den andre siden av gata»

«Hva ser du dersom du ser ned, du bor tross alt i tredje etasje, og har god utsikt»

Gustav Vige slo dyna til side, reiste seg fra sofaen og gikk stølt bort til vinduet mens han holdt telefonapparatet i venstre hånd og presset røret mot øret med den høyre.

«Jeg skal se etter. Vent! Ikke legg på!»

«Ta det med ro, jeg legger ikke på»

Gustav Vige satte fra seg telefonapparatet i vinduskarmen der det lå flere stabler aviser, ved siden av stod et gammel askebeger han hadde stjålet på puben, en asjett med en muggen brødskive, åtte-ti døde fluer og en ødelagt engangslighter. Han trakk gardinen til side - den var i en ubestemmelig brunfarge som mest skyldtes at den hadde hengt så lenge at den hadde glemt hvordan den opprinnelig hadde sett ut. Gustav Vige presset ansiktet mot den kalde glassruten og så ned på gata, mens han fortsatt holdt telefonrøret krampaktig mot øret. Han var livredd for at Stemmen skulle legge på, og følte at øret hans sugde seg fast til telefonplasten for å holde på den stille lyden av pust i den andre enden.

«Jeg ser gata», sa Gustav Vige.

«En pulserende hovedgate med stor trafikk av moderne biler med virksomme mennesker? På fortauet unge mødre med barnevogner, eldre, lykkelige ektepar hånd-i-hånd på vei til blomsterhandleren?»

«Det er ikke en kjeft der nede».

«Det er korrekt», svarte Stemmen, og fortsatte:

«Det er ikke en kjeft der nede. Dét, Gustav, er fordi du bor i et strøk der folk bare kommer ut etter mørkets frembrudd. Og da smyger de seg helst langs husveggene i frykt for å kaste skygge på omgivelsene».

«Jajaja! Hva så?»

«Se opp Gustav Vige».

Han så opp og konstaterte til sin store overraskelse at han kunne se blå himmel over taket til den grå murbygningen på den andre siden av gata. Det hadde han aldri lagt merke til tidligere. Han trakk pusten kjapt:

«Jøss, det er blå himmel».

«Hvilken blåfarge da, Gustav?»

«Blå».

«Hvilken blåfarge?»

«Er ikke blått blått?»

«Nei».

«Den er blå som...som...som et svømmebasseng!»

«Duverden, dette har du greie på!»

«Svømmebassengene pleier å se slik ut i de TV-seriene jeg følger med på».

«Interessant. Nå skal du se på det blå og fortelle meg hva mer du ser».

«Det er ikke noe annet enn blå himmel».

«Vanligvis er det mer enn bare helt blå himmel, Gustav?»

«Ja...ja selvsagt. Det er en sky der. En liten sky».

«Og den er formodentlig hvit?»

«Ja...nei....den er faktisk ikke helt hvit. Den er mer som - hva skal jeg si - den er helt hvit i kanten, men midt inne i er den litt blå og litt sort og mellom det hvite og midten er fargen som når du har for mye fløte i kaffen».

«Se der ja! Det var bra, Gustav. Det går mot kveld ser du, og da blir gjerne de hvite skyene litt annerledes i fargen».

«Har aldri tenkt på det før. Dette er ganske vanlig altså?»

«Svært vanlig, Gustav, svært vanlig. Ingenting å bekymre seg over. Den skyen du beskrev, varsler trolig ikke verdens undergang. Men nå skal du få en oppgave av meg. Jeg vet at du har en samle-CD i platehylla di - eller skal vi si i plate-haugen din. Den skal du...»

«Hvordan vet du hvilke plater jeg har?»

«Ikke ødelegg dette nå, Gustav. Nå tar vi en ting av gangen. Altså: I platehaugen din har du en samle-CD med Wagner-ouverturer».

«Har jeg? Åvertyrer...?»

«Ja du fikk den som hurtigsvar-premie da du meldte deg inn i en CD-klubb for noen år siden. Du hørte på første sporet da du fikk den, siden har du ikke spilt den. De to nærmeste dagene skal du gjøre som følger: Du skal hver time stå ved vinduet i ti minutter og se hvordan lyset på himmelen forandrer seg».

«Hva skal jeg gjøre resten av tiden?» Gustav Vige kjente at en ball av gråt presset seg oppover halsen hans.

«Dette er ikke noe å grine av, Gustav. Jeg kommer til det nå - hva du skal gjøre resten av tiden. Du skal sette den plata som jeg nevnte, i CD-spilleren og spille den hele tiden, mens du samtidig ser på TV».

Gråtballen stanset. Han skulle få se på TV:

«Hva skal jeg se på TV?»

«Det er det samme. Det går jo ett eller annet søppel der kontinuerlig - på en eller annen kanal. Bare sett deg foran TV’en med lyden slått av - vel å merke - og la Wagner-plata lage lyd til TV-bildene».

«Dette blir veldig komplisert».

«Gjør som jeg sier, Gustav»

«Men, jeg vet ikke om jeg finner den CD’en som....»

Samtalen ble brutt.

Gustav Vige sukket og la telefonrøret forsiktig tilbake på apparatet. Så stilte han seg påny i vunduet og så mot den grå murbygningen på den andre siden av gata. Skya han hadde sett, var forsvunnet, andre små ulldotter passerte, og fargene deres var stadig i forandring. Den blå himmelen ble mindre som svømmebasseng og mer som havdyp i en dykkerfilm han husket.

Han reiste seg og gikk bort i hjørnet der CD-spilleren og høyttalerne stod. Bak spilleren lå hauger med aviser. Inne mellom dem og delvis bak, lå haugen med CD’er.

«Hva var det det han sa plata het?» mumlet han og satte platene pent i geledd etterhvert som han tok dem opp av haugen.

«Her har vi «The best of Danseband», «The best of sex-movies», «The final cut» av Pink Floyd? Den har jeg aldri hørt. «Absolut Dancing 25», den er bra. «Love Songs», «Absolut Love Songs» - den hadde han spilt mye. Han trakk fram det ene plast-etuiet etter det andre, leste på coveret og stilte dem opp. Bak den ene høyttaleren fant han «Wagner - ouverture».

«Jøss, han hadde selvsagt rett igjen», sa Gustav Vige, og la plata i CD-spilleren.

De første tonene skremte ham. En bisverm kom ut av høyttalerne. Han justerte volumet på den lille forsterkeren. Satte seg foran høyttalerne og stirret inn i lyden. Skjønte ingenting av hva han hørte, men syntes å kjenne igjen en krigsfilm han hadde sett en gang. Noe med helikoptre som angrep.

Så tok han opp plateetuiet og leste bakpå: «Ride of the Valkyries».

«Valkyrierittet», mumlet han. En bølge av stolthet skyllet gjennom ham fordi han fortsatt hadde skole-engelsken inne i hodet. Samtidig kjente han at musikken var flat rundt ham. Han tok tak i den ene høyttaleren og viklet ut ledningen bak før han flyttet den til den andre enden av rommet. Foran ham åpnet det seg et lydrom som fikk ham til å falle ned på sofaen og måpe inn i en verden han ikke visste eksisterte.

«Jøss, her var det ikke mange danserytmer», sa han mot lydrommet og holdt kjeft, mens han lyttet.

«Egentlig hater jeg klassisk musikk. Eller egentlig har jeg alltid trodd at jeg hater klassisk musikk. Blir ikke noe klining i sånn musikk. Men dette svinger det faktisk bra av», sa han inn i det kaotiske, men likevel organiserte bildet som bygget seg opp foran øynene hans.

Låta sluttet med et smell, og en stille trist en startet.

«Ouverture to Tannhauser», leste han. Så kom han til å tenke på at han skulle høre på plata, mens han så på TV. Han plukket opp fjernkontrollen. Da bildet av barne-TV spredte seg over skjermen og den påtatt blide kvinnestemmen sa noe om å lage pynt til bordet, kuttet han ut lyden, og så videre på den unge kvinnen mens den triste Tannhauser-låta lagde andre bilder inne i hodet hans. Sammen med TV-bildene ble det hele ganske sprøtt. Det ble en ny verden. Verden på en ny måte. Det ble den kunstige TV-verdenen koblet sammen med den kunstige Wagner-verdenen som igjen ble til en ny verden inne i hodet hans.

«Jeg kan lage min egen verden», sa han høyt mot TV-bildet og CD-lyden.

Han kom på at han ikke måtte glemme himmelen og så på armbåndsuret, men kunne ikke huske sist han hadde sett ut av vinduet. Han reiste seg. Nå var himmelen blitt mer svart enn blå - men ikke svart. Den var blitt som dypet i en brønn, og nede i brønnen var det lysende små punkter. Like over hustaket så han en brunlig skygge av en sky. Den hadde et tynt skall av lysende hvitt som måtte komme fra en måne han ikke kunne se. Preludiet fra «Tristan og Isolde» akkompagnerte og utfylte det han så. Han visste ikke om Stemmen ville han skulle slå av musikken mens han så på himmelen, men fant ut at musikken gjorde det enda morsommere å se på stripen av uendelighet over hustaket til den grå murbygningen på den andre siden av gata.

«Uendelighet», sa Gustav Vige: «Det er uendelighet i den stripa av himmel».

Dét hadde han aldri tenkt på før.

Da han satte seg igjen etter ti minutter, slo han over på TV2 og så nyhetene mens rommet ble fylt av preludiet fra «The Meistersinger». Han hørte ikke hva nyhetsoppleseren sa, og forsøkte heller ikke å lese av munnbevegelsene hva som ble sagt, men lot seg fascinere av hvordan musikken skapte egne nyheter sammen med TV-bildene. Det ble avstand til de blodige opptøyene i Istanbul, men nærhet til jordskjelv-katastrofen i Peru. Og det var musikken som skapte avstandsforholdet. Han forstod det ikke, men likte det. Den ene låta etter den andre. Det ene innslaget etter det andre. Han startet CD’en på nytt og TV-været ble vanvittig med «Valkyrierittet» som lyd.

Nok en gang oppdaget han at han hadde sittet for lenge. Det var himmel igjen. Han måtte gjøre noe for å huske rytmen. Han lot himmelen henge usett og gikk inn i det trange kottet som var kjøkkenkroken. Et eller annet sted hadde han en tidsvarsler som kunne skrus opp til en time. Det var den han burde ha benyttet den gangen han kokte egg til Hilde eller Helene, eller hva hun nå het. Bak en stabel med fettete filterposer stod den lille times-klokken. Han gikk bort til vinduet, så i ti minutter på den svarte himmelstripa og nøt suget av stjernene, før han stilte klokken inn på 50 minutter og plasserte den i vinduskarmen. Så satte han seg i sofaen igjen og så på en dårlig serie på TVNorge, mens ouverturen til «Renzi» fylte rommet.

«Dette er en ny måte å se verden på», sa Gustav Vige og smilte. Han kom på at han ikke hadde smilt for seg selv på mange måneder.

«Jeg tror siste gang var da hu bærta på arbeidskontoret ikke oppdaget at jeg hadde latt være å levere meldekortet mitt, men likevel fikk pengene».

* * *

Han så på TV og hørte Wagner til den sugende stripa over nabobygningen ble gjennomsiktig blå. Han var sliten i hodet - en utslitthet han ikke hadde følt siden han jobbet. Gustav Vige slo av TV og stereoanlegg, ristet opp pute og dyne og strammet lakenet. Han sovnet med det samme han la seg ned.

Englefødt

Et lett vinddrag vekket ham. Han hadde sovet med mange drømmer rundt seg, men kunne ikke huske noen av dem. Han følte også at han burde ha sovet lenger for å få med seg avslutningen i den siste drømmen. Men det pulserende, myke vinddraget over ansiktet hans viftet søvnen bort, og han slo opp øynene. Han så inn i et lysende, mildt ansikt, med lysende milde øyne, en liten myk munn og en nese som så ut til å være formet i myk marsipan. Ansiktet var omkranset av mykt, krøllet, langt hår.

«Jeg har aldri drømt så deilig», sa Gustav Vige.

«Men nå drømmer du ikke», sa munnen. En lett vinge ble viftet forsiktig over ansiktet hans igjen.

Han ble redd og forsøkte, men måtte gi opp å sette seg opp i sengen: Det satt en ualminnelig vakker skikkelse på brystkassen hans. Den var kledd i en mykt lysende drakt og hadde myke vinger. Alt var så mykt - så behagelig mykt - at han la seg tilbake og innså at galskap var mykt.

«Det går ikke an...» stotret Gustav Vige fram mellom tørre lepper.

«Nei, men jeg er her likevel», svarte den myke stemmen. Hun - for det var en hun, det kunne han se på ansiktet, håret og gud-bedre-meg på den myke buen under det tynne stoffet som dekket brystet hennes - la hendene sine (og de var myke de også) på hver sin side av ansiktet hans, og lot det myke blikket synke inn i hans.

«Dette må være et mareritt. Jeg har det flotteste kvinnemenneske jeg noensinne har sett, over meg, og jeg kan ikke gjøre noe med det», sa Gustav Vige inne i hodet sitt. Han var for mykt skrekkslagen til å kunne si det høyt.

«Så komplisert er det ikke, kjære venn», svarte hun, løftet på det myke stoffet som skjulte underlivet, og viste ham skjødet sitt. Situasjonen virket ren og riktig. Synet ga ham ingen seksuelle assosiasjoner - og det skremte ham.

«Det er et mareritt», mumlet han.

«Nå skal noen fødes», sa hun fortsatt like mykt, selv om han forventet at et slikt budskap burde kreve en noe mer anstrengt tone.

Han kjente hvordan han ble suget inn i den vakre kroppen, kunne ikke beskrive det for seg selv, bare at han - hele han - ble suget inn. Den angsten han først kjente, fordampet inne i øynene hennes der han hadde låst blikket sitt. Der lot ham det være - trygg på at det ville bli tatt godt vare på.

Det ble mørkt. Han så et kranium langt der borte i mørket, og det vokste foran ham. Det ble stort som et fjell foran ham og han stod på kanten av grotten som den ene øyehulen dannet. Han hørte sin egen stemme rope inn i mørket:

«Jeg kommer snart inn der, og jeg blir med deg ut!»

Han hørte hvordan stemmen hans ble til et ekko som spratt fra kranievegg til kranievegg før den til slutt fortapte seg i mørket. Han visste at om han gikk et skritt til, så ville han falle ned i underkjeven og om han da reiste seg, så ville han stavre mot en tørr tanngard som var blitt gul av tid.

Han vendte hodet og så inn i et lysende smil. Så hoppet han inn i grottens mørke og kjente luften som pep rundt ham, mens han falt mot en avgrunn av kjevebein. Men sammenstøtet uteble. Det åpnet seg et lys rundt ham, og han så opp i øynene igjen og hørte at timesuret borte i vinduskarmen kimte.

Begynne på nytt

Han åpnet øynene, konstaterte at kvinneskikkelsen var borte og slo dynen til side. Så var det altså bare en drøm.

Han var sikker på at han aldri tidligere i livet hadde følt seg så ny og klar til innsats for alt mulig. Gustav Vige reiste seg sterkt og raskt og stilte seg opp i vinduskarmen, så opp mot himmelen over den grå murbygningen. Det var dag. Himmelen var deilig lyseblå - den var lys og varmt blå. Han så ingen skyer, men visste at om det var noen, så var de små lette dotter av leken damp.

«Han sa jeg skulle holde på i to dager. Mente han to døgn, eller to dager?» spurte Gustav Vige og lot øynene suge inn den varme blåfargen.

Han så nedover seg selv. Han var fortsatt iført den slitte og svettestinkende t-skjorta og den like slitte og svettestinkende olabuksa. Tærne spriket frigjort fra de sløyde tøflene som lå og skrek stumt med åpne munner på gulvet foran sofaen.

«Uansett hva han mente, så må jeg vaske meg før jeg fortsetter», sa Gustav Vige, kledde av seg og sto nynnende foran vasken mens han plasket varmt såpevann over sitt bulende, hvite legeme.

«Jeg er vakker», nynnet han og så inn i øynene i speilet. Han visste ikke at han kunne smile med øynene, men nå gjorde han det likevel.

Ferdigvasket, nynnet han seg bort til klesskapet bak sofaen, tok fram ren truse, rene sokker, ren t-skjorte og ren olabukse. Ikke velstrøket, men i det minste rent og duftende av mykningsmiddel han hadde benyttet flittig da han hadde vasket tøyet i kjelleren for flere uker siden.

«Hva er det jeg nynner?» sa han og nynnet videre:

«Tannhauser er det. Det er Tannhauser. Jeg nynner på Wagners Tannhauser. Vet ikke hva Tannhauser betyr, men jeg nynner på den låta, og den er vakker».

Han tok et par keitete dansetrinn foran speilet og lo mot sitt eget speilbilde.

Nyvasket og duftende sterkt av mykningsmiddel, steg han opp i vindusposten og så opp mot himmelen:

«Nå er den blekere blå, men også mer gul. Nå skinner sola. Nå er de

små skyene jeg ikke kan se, skinnende hvite».

Telefonen plystret hyggelig og han løftet røret og smilte da han sa:

«Det er Gustav Vige».

«Hvordan har du det, Gustav Vige?» spurte Stemmen.

«Takk, bare bra».

Han hadde aldri hatt det så bra før.

«Det er godt å høre. Kan du huske sist du svarte «takk, bare bra» og virkelig mente det?»

«Nei, det vil si ja, jeg har aldri sagt det og virkelig ment det før. Nå gjør jeg det. Takk, bare bra»

«Du har hatt besøk?»

«Ja, hun var vakker - eller - det er egentlig å si det litt forsiktig. Hun var...var vakker. Du skjønner?»

«Selvsagt skjønner jeg, Gustav. Hun er så vakker som drømmene til den som ser».

«Var hun en drøm?»

«Hva er en drøm, Gustav?»

«Glem det. Hva skal jeg gjøre nå?»

«Nå skal du leve det livet du aldri fant start-knappen til».

«Og hvordan skal jeg gjøre det?»

«Det er det bare du som kan bestemme, men du kan begynne med å trykke på start-knappen».

«Skal du ikke hjelpe meg videre?»

«Jeg kan ikke leve livet ditt, såpass må du klare selv».

«Jamen, hvordan skal jeg gjøre det?»

Gustav Vige kjente angsten igjen. Så mye hadde skjedd takket være Stemmen. Han hadde fått hjelp til å se virkeligheten på en ny måte. Nå måtte han ha hjelp til å komme videre i den virkeligheten han hadde oppdaget. Han måtte finne på mer å si så ikke Stemmen la på røret:

«Skal jeg fortsatt spille Wagner og se på TV?»

«Det bestemmer du selv, Gustav».

«Skal jeg fortsatt se på himmelen i ti minutter hver time?»

«Det bestemmer du selv, Gustav».

Gustav Vige ble desperat:

«Vil du komme og besøke meg?»

«Dersom det er hva du ønsker».

«Ja ja ja. Det ville ha vært hyggelig!»

«Jeg kunne komme til å prakke på deg en støvsuger, et leksikon eller et abonnement på Vårt Land?»

«Da får du heller gjøre det».

«Vent og se, Gustav Vige», sa Stemmen og avsluttet samtalen.

Gustav Vige satte seg ned på gulvet, stirret på tærne som tøt ut av tøflene, smilte og gråt i såre hikst.

Det lysner

Det gikk flere dager - han visste ikke hvor mange, men det måtte minst være én uke. Han fikk ikke ro i kroppen. TV-seriene var uinteressante. Wagner og utsikten til himmelen betydde mest.

En dag dristet han seg ut. Da han gikk forbi et avisstativ og så på tittelhodet til VG, oppdaget han at verden hadde kommet til midt i mars. Boulevardavisens forside brølte: «Glemte hunden hjemme», mens Dagbladet ved siden av skrek: «Slik vinner DU i Lotto». Begge avisene hadde små førstesidehenvisninger til jordskjelv-katastrofen i Peru der 23.000 mennesker hadde omkommet.

"Slik forteller de oss om virkeligheten", mumlet han, men var likevel glad i hodet. Bare noen dager tidligere ville han i det minste blitt forbannet og enda mer deprimert av avisenes glorete typografi. Men ikke en gang boulevardavisene skulle få slukke den gode flammen som brant i ham nå.

Gustav Vige gikk til arbeidskontoret. Han stilte seg foran oppslagstavlen og studerte de ledige stillingene. Ingen trengte en typograf. Så gikk han bort til skranken og ba om å få snakke med en saksbehandler. Damen som hadde forskanset seg bak tre og glass, så forskremt på ham. Hun kjente ansiktet hans godt fra de mange tidligere besøkene hans. Men han hadde aldri tidligere gjort annet enn å stirre tomt på oppslagstavlen og levere meldekortet, før han hadde forlatt stedet like oppgitt duknakket. Hun kjente dessuten en duft av mykningsmiddel. Hun pekte uten et ord mot en dør lenger bak i lokalet.

Saksbehandleren viste med slapp hånd mot en stol, der Gustav Vige satte seg og sa:

«Et eller annet sted trenger de en typograf som ikke kan noe om data»

«Javel», svarte saksbehandleren uinteressert. Stemmen røpet at vedkommende var en mann, Gustav Vige hadde i utgangspunktet ikke vært sikker. Mannen svingte stolen sin mot PC’en, trykket ned knapper, mumlet, trykket ned nye knapper, ventet og snudde seg mot Gustav Vige - en skriver i hjørnet jobbet iherdig for å få ut et papirark.

«Hard avføring?» spurte Gustav Vige med et smil som var til ham selv fordi han hadde sagt noe spøkefullt. Kunne ikke huske sist han hadde sagt noe spøkefullt.

«Hva-behager?»

«Har den maskinen hard avføring? Ser ut som om den sliter fælt for å få ut det arket»

«Ahem», kremtet saksbehandleren. Tok tak i arket og rakte det over til Gustav Vige:

«Det er en eller annen slags lokalavis oppe i Sør-Trøndelag. De jobber fortsatt med fotosats - det betyr vel at de ikke har tatt i bruk data - og de trenger en typograf. Ikke rare lønna, men de vil være behjelpelig med bolig, står det»

«Greit, jeg tar den», svarte Gustav Vige og ble overrasket over sitt eget svar. Han hadde sagt ja-takk til en jobb. Et annet sted i verden. Et sted han aldri tidligere hadde vært, blant mennesker han aldri hadde truffet før, med dårlig lønn og en eller annen slags bolig.

«Ja, du har jo litt av en bolig å forlate», tenkte han, tok i mot papiret og reiste seg:

«Vil (han så ned på arket) Innerst Tidende bli underrettet om at jeg tar jobben?»

«Det...» mannen svingte seg mot PC’en igjen og trykket flere taster... «må du ordne selv. Det må skrives søknad. Det må ordnes med attester og vitnemål. Det vil bli innkalt til jobbintervju. Men jeg håper å kunne gratulerer deg med ny jobb», sa han med et tonefall som like gjerne kunne ha inneholdt informasjon om at Gustav Vige måtte amputere begge ben.

«NESTE!» ropte saksbehandler-mennesket da Gustav Vige reiste seg. Han gikk ut til skranken igjen og ba den stadig forskremte damen om å få låne en telefon. Hun pekte med hele armen mot et lite rom der seks telefoner stod oppstilt på et langt bord. Han gikk inn og følte hvordan damen bak skranken pustet langt og lettet mot ryggen hans.

Gustav så på arket saksbehandleren hadde gitt ham, slo nummeret til Innerst Tidende og ventet i 20 lange sekunder. Omsider ble røret i den andre enden løftet av:

«Tia», svarte en rusten mannsrøst.

«Hva?»

«Det e Tia»

«Er det?»

«Hvem skal du snakke med?» mannsrøsten virket rolig stressa, Gustav Vige kunne ikke forklare den annerledes. Mannsrøsten utstøtte dessuten en del dialektiske lyder Gustav Vige bare hadde opplevd på TV, men han forstod innholdet.

«Jeg skulle til Innerst Tidende, har antagelig slått feil nummer», sa han.

«Kjørt fingeren i feil høl?» spurte mannsrøsten rustent lekent.

«Nei, det er tastafon her»

«Åh, telefonsamtale fra den nye verden! Dette er Innerst Tidende, men her heter blekka bare Tia»

«Å sånn! Jeg skulle snakke med (han så på arket igjen) Ragnvald Arntsen»

«Vi har bare en av ham her»

«Kan jeg få snakke med ham»

«Og hva tror du at du gjør?»

«Jeg snakker altså med Ragnvald Arntsen?»

«Ble du lykkelig nå?»

«Jeg ser at dere søker etter en typograf som kan fotosats. Jeg kommer til å søke, men det står ikke noe om søknadsfrist her?»

«Neivel?»

«Den har vel ikke gått ut?»

«I så fall har den lukket døren veldig stille etter seg»

«Hva?»

«Det var en spøk. Kan du brekke om på Mac?»

«Nei jeg...fanken heller jeg trodde dere hadde fotosats...nei jeg kan ingenting om Mac. Jeg liker best gamlemåten med kniv og fotosats»

«Fint, jeg hater de databoksene. Noe sånt skal aldri inn på setteriet mitt. Når kan du begynne?»

«Vil du ikke ha en søknad? Med attester og vitnemål?»

«Kan du begynne for ti minutter siden?»

«Får jeg jobben uten å søke?»

«Er det ikke det du gjør nå? Jeg har ikke tid til formaliteter. Kom deg på plass ved lysbordet»

«Det vil ta litt tid. Jeg er på Østlandet»

«Da får du kaste deg i bilen. Vi skal ha ut avisa fredag»

«Jeg har dessverre ikke bil, men det går vel tog?»

«Ja, toget til Innerst går hver halvtime og korresponderer selvsagt med all annen offentlig kommunikasjon»

«Gjør det?»

«Unnskyld at jeg spør, men hvor har du levd hele ditt liv? Bakerst i en kommodeskuff? Selvsagt går det ikke noe tog til Innerst. Du får ta nattoget til Trondheim og bussen til Orkanger. Der må du bytte buss, ta den som går til Sunde, og gå av ved veikrysset mot Innerst. Så er det bare tre kilometer å gå. Du kan ikke ta feil»

«Var det mulig å få litt forskudd?»

«Forskudd på hva?»

«Saken er den at jeg har gått arbeidsledig i...ja i lang tid og har dårlig med penger. Har i grunnen ikke nok til togbilletten»

«Hva med bussbilletten?»

«Har vel egentlig ikke til den heller»

«Men bankkonto har du?»

«Jo, det har jeg faktisk»

«Greit, da skal jeg overføre en månedslønn. Gi meg kontonummeret»

Gustav Vige rotet fram lommeboka, trakk opp bankkortet og leste nummeret.

«Gi meg fem minutter, så er pengene på plass. Om du ikke er her i morra ettermiddag, skjærer jeg pungen av deg», sa Ragnvald Arntsen rolig og Gustav Vige trodde ham. Han kjente at gåsehuden spredde seg over ryggtavla.

* * *

Neste morgen var han i gang. Han skjønte ikke hvorfor, men han hadde fått tilbake lysten til å gjøre noe med livet sitt. Han hadde pakket sammen det mest nødvendige i to bagger. Han hadde sagt opp hybelen og gitt beskjed til gårdeieren at et flyttebyrå ville tømme den («Det burde være fort gjort», sa gårdeieren). Han hadde ringt Telenor og sagt opp telefonen («Hvordan skal Stemmen få tak i meg nå?» tenkte han i et blaff av angst, men ble raskt beroliget av en annen tanke: «Jøss, han fant meg første gang, så han finner meg sikkert igjen»).

Ragnvald Arntsen

Så stod han plutselig alene på riksvei 714 i regnet, mens bussen giret ned, tok fatt på en bratt motbakke som endte i en sving oppe i regnskodda - eller enda høyere oppe - og forsvant ut av Gustav Viges nære verden.

Han så seg rundt, mens han heiste en tung bag i hver hånd. En og annen fyldig sludd-fille kom sammen med det lette regnet. Han stod på bunnen av en dal mellom bratte, kraftige fjell. Han kunne ikke se fjelltoppene, men forstod av fjellsidenes mykhet at toppene ikke var takkete, men runde. Veien bussen hadde kommet langs, snodde seg gjennom dalen langs et islagt tjern, før den kastet seg ned i dalbunnen der avkjørselen til Innerst var, og fortsatte deretter langs den ene fjellsiden som om den hadde til hensikt å lure trafikantene opp og ut i et vått himmelrom.

Bjerk, rogn og furu vokste tett langs veien. Oppover fjellsiden ble vegetasjonen mer sparsom, men gjorde den harde steinen raggete. Sammen med skodda som fulgte de silende vanndråpene, ødela vegetasjonen Gustav Viges mulighet til å få skikkelig oversikt over geografien.

Han trakk pusten og begynte å gå langs den gruslagte veien mot Innerst.

Tre kilometer hadde Arntsen sagt, men skiltet påstod at det var fem. Gustav Vige følte seg plutselig veldig ensom i regnet og uvirkeligheten. Han følte det som om han startet livet på nytt og på bunnen - i en fuktig ensomhet. Det rant vann nedover ansiktet hans, men han visste ikke om det var bare regnvann.

To hendelser inntraff samtidig: Han hørte en bil som nærmet seg fra det som måtte være Innerst, og en plutselig revne i det lave, vannfylte skydekket slapp ned en rykende stråle av sol. Han stod badet i solvarme og regn og en gammel blå Lada stanset ved siden av ham.

«Du får komme ombord»

Gustav Vige kjente igjen stemmen til Ragnvald Arntsen. Han åpnet bilens bakdør og lempet inn baggene, så trakk han neven over ansiktet, fjernet både sitt eget og himmelens vann og satte seg inn. Sprekken i skyene var i ferd med å klappe igjen, men det skarpe lyset blendet ham fortsatt da han så mot bilføreren og syntes å se en glorie rundt hodet hans.

«Det er Gustav Vige antar jeg?» Røsten var rusten og full av dialektisk sang.

«Jeg fant fram», svarte Gustav Vige og klarte ikke å skjule stoltheten. Han innså straks hvor toskete utsagnet var.

«Skulle bare mangle, jeg forklarte deg jo veien. Bussen var litt tidlig ute i dag. Får komme oss ned til Tia»

Gustav Vige svarte ikke, men smilte mot Ragnvald Arntsens glorie. Han likte den rolige stemmen - der roen ikke helt maktet å dekke over en undertone av stress.

Arntsen brakk girspaken i første gir og svingte ut på grusveiens skulder, brakk spaken i revers så det hvinte i tannhjul, rygget og fikk rettet opp den gamle Laden i retning Innerst. Nå var det bare det grå dagslyset som omga mannens ansikt og Gustav Vige studerte det åpenlyst: Mann i 60-årene, tynn, et lite hode med grått, lite, pistrete hår. Kraniet var lett å lese under barket, stram hud som hadde lagt seg i skarpe, vifteformede rynker ved siden av øynene, en trapp av rynker i panna og to skarpe kutt på hver side av munnen. Nakken var bratt og senene stod stramme. Et stort adamseple pumpet opp og ned når mannen svelget. Mellom de smale leppene som virket fargeløse mot den brune huden, hang en sluknet brun sneip. Over sneipen hang en nese som kunne skjære seg vei i tett skodde. Mannens skuldre var brede under ei slitt jakke, armene lange og de store nevene på rattet måtte være dårlig redskap å behandle en skrivemaskin med. På de spisse olabukse-kledde knærne som forsøkte å bryte hull i dashbordet, forstod Gustav at Ragnvald Arntsen burde hatt en bil med plass til mer kropp.

«Er du disponent i Innerst Tidende?» spurte Gustav Vige.

«Ja», svarte Arntsen.

«Hvem er redaktør?»

«Ja»

«Redaktør og disponent altså?»

«Ja»

«Mange ansatte?»

«Fire. Meg, Ragni, William - og nå deg»

«Stort opplag?»

«1154»

«Tre ganger i uka?»

«Mandag, onsdag og fredag»

«Eget trykkeri?»

«Trykker i Orkanger»

«Mest lokale abonnenter?»

«Er blitt en del etter hvert. Men de fleste abonnentene er utflyttere eller hyttefolk som vil ha lokalnytt».

«Går an å leve av?»

«Går an å dø av», svarte Ragnvald Arntsen og bremset så grusen sprutet. De var framme.

Innerst

Innerst lå veldig innerst i den trange Innerstfjorden som videt seg ut mot nordvest og skipsleia inn til Trondheim.

I klarvær fra et høyt utkikkspunkt var det mulig å se Fosenhalvøya som en svevende hildring. Et og annet lite gårdsbruk hadde presset seg ned i revner i fjellsidene langs fjorden som var smykket med tre øyer: Kattøya nærmest Innerst, deretter Hollenderøya og ytterst Ytterstøya - selvsagt. Ingen av øyene var større enn at en turgåer ville finne igjen et par mistede solbriller etter et par timers leting. Fjellene som rammet inn fjorden, var bløte i formen slik fjell er ved Trøndelags-kysten. De så høye ut, men det var en illusjon skapt av den småvokste vegetasjonen som bestod av lyng, furu og bjørk som hadde fått mye vann, men lite fast føde å vokse på. Det var istidens tunge breer som hadde gnaget bort fjellenes skarpe kanter. Nå lå de der som sovende, raggete kjempedyr.

Innerst i fjorden - i Innerst - måtte breen ha ligget å gnuret og kost seg lenge. Så lenge at den hadde etterlatt seg en skål i landskapet. Skåla lå lunt mellom fjellene og tilbød all jordbundet liv gode vekstforhold og mye fuktighet. Med årene og tusenårene ble lykkelig døde planter til tykke lag med næringsrik jord. Da det tobeinte dyret kom innom - formodentlig med kjerring og unger og en forvirret kunnskap om at feit jord ga mat, valgte det å bli i Innerst-skåla fordi det likevel var kort vei til maten i havet dersom kunnskapen om landbruk skulle vise seg ikke å gi nok til alle de sultne kjeftene.

Da Gustav Vige ankom Innerst i en blå Lada en tidlig torsdag kveld i mars, var den første innerstværings gener tynnet ut noen tusen ganger. Om det i det hele tatt fantes noen av hans gener blant de 384 fastboende, er det ikke forsket på, men den lille torvgammen den første innerstværing en gang klasket sammen for å huse kjerring og unger, var blitt til syv - nå eldre - gårdsbruk og 181 nyere eneboliger i et boligfelt som bar preg av tilfeldig planlegging, en skole med barnehage og enkelte andre bygninger.

Innerst sentrum var fort gjort å passere og en person som ikke var kjent på stedet, kunne ende opp i fjorden dersom vedkommende ikke var observant og forstod at kaia var det rette sted å stoppe.

Tilbake til kniven

Gustav Vige drøyet utstigningen fra Ladaen for å se hvordan Arntsen klarte å brekke sitt lange legeme fri av bilen. Redaktøren/disponenten grep fastere om rattet, heiste seg opp, slapp kjapt rattet med venstre hånd og åpnet bildøren, tok tak i venstre ben under kneet, vippet benet ut på grusen og så stod han brått oppreist utenfor:

«Vi er framme», sa han.

Gustav Vige smilte inne i seg, veltet ut av bilen, åpnet bakdøren og trakk ut de to tunge baggene og trykket ned låseknappen på bakdøren.

«Behøver ikke låse her», sa Arntsen, og fortsatte:

«Skal bare vise deg jobben. La veskene stå».

Gustav kastet baggene tilbake og slamret igjen bildørene. Han forstod på lyset at sola snart ville gå ned. Hans indre klokke fortalte ham at han burde ha sovet for lenge siden. Ikke fordi han hadde passert noen datolinje, men fordi han hadde opplevd så mye:

«Jeg må ha passert en opplevelseslinje», tenkte han og rettet ryggen.

Den blå Ladaen stod med snuten inntil veggen til en tre etasjer stor, okergul bygning oppført på peler med tjærebredd kai på tre sider og en fjellknatt på fjerde.

«Butikken er i første etasje», sa Ragnvald Arntsen.

Gustav Vige hevet blikket mot skiltene på veggen:

«Innerst dagligvare», stod det med glorete gule neonbokstaver nederst. «Innerst Tidende» stod det med Times halvfet malt med sort på hvit bakgrunn, over.

«Vi holder til i andre», sa Ragnvald Arntsen og skrittet mot en smal dør.

Gustav Vige så at huset opprinnelig hadde vært en liten langflat husboks inneholdende en butikk. Så var det blitt bygget på en ny etasje med dertil følgende rare vinkler i takkonstruksjonen. Så hadde noen igjen bygget på en tredje etasje som et avlangt tårn. Det var det styggeste hus Gustav Vige noensinne hadde sett.

«Dette må være noe for riksantikvaren», sa han han da Arntsen holdt døren åpen for ham og avslørte en lang trapp, «som helt sikkert knirker» tenkte Gustav Vige. Og det gjorde den allerede på første trinn.

«Riksantikvaren vet ikke en gang at vi er her», svarte Arntsen bak ham.

«Hva er det i tredje?» spurte Gustav Vige.

«Rot - og meg», svarte Arntsen, han var helt oppe i nakken til Gustav.

«I denne trappen skal man løpe», tenkte Gustav Vige.

«Jeg hater denne trange trappen, jeg løper alltid opp - og ned», sa Ragnvald Arntsen og smøg sitt lange legeme forbi Gustav slik at han kunne legge sin store neve på håndtaket til døren som hadde det hjemmemalte skiltet «Innerst Tidende» i samme Times halvfet, trykket den ned, svingte opp døren og badet dem i lysrør-lys.

«Du kan brekke om leder-siden på lysbordet borte ved vinduet», sa Arntsen og spant inn på et avlukke som bare var et avlukke i halvannen meters høyde.

«Leder’n. Jeg må få ferdig leder’n», sa han og Gustav hørte at han tente en fyrstikk for å få fyr i den våte og brune sneipen.

Gustav Vige gikk bort til lysbordet og kjente at det knøt seg i magen. Han kjente lukten av setteri: Varm voks fra voksemaskinen, den eddiklignende odøren fra de lange strimlene med utkjørt sats som hang til tørk ved siden av fremkallingsmaskinen som igjen stod ved siden av en fotosetter. Gustav Vige hadde respekt for den mannshøye og halvparten så brede fotosetteren. En svart boks som inneholdt mye skummel elektronikk. Strømkretser som kunne lese de perforerte papirbåndene fra perfemaskinene, og gjøre dem om til trykt skrift på en 20 cm bred fotopapirstrimmel. I det ene hjørnet så han en svært velbrukt tittel-setter. Hjulet på siden av maskinen der skriftstørrelsen ble stilt inn, hadde nedslitte knaster og det var spor i godset på maskinen etter mange års bruk.

«Dette har vært i bruk i mange år før det kom hit», tenkte han. Så snudde han seg mot lysbordet ved vinduet. Det var to og en halv meter langt - like langt som lysbordet på motsatt vegg. Lyset i det var tent og det var lagt opp pasteup-ark i tabloid-format til flere sider. En av sidene skrek etter å bli gjort ferdig. Lukten av eddik fikk knuten i magen hans til å stramme seg enda mer. Ikke av vemmelse, men av spenning. Han hadde ikke brukket om en side siden han var 19 år gammel. Nå var han 32, men han visste likevel hvordan brekkerkniven ville kjennes i hånden.

Men hvordan skulle egentlig leder-siden se ut? På det skråstilte lysbordet lå det en billig kniv med blad som kunne skyves ut og knekkes av etterhvert som eggen ble slu. På pasteup-arket så han til sin store lettelse at alle de faste elementene var på plass: Sidenummer og dato på toppen, samt avis-logoen. På venstreside en tospaltet ramme der lederen skulle legges, på høyre side av lederen tre spalter åpen plass ned til kolofonen som lå over hele siden i bunnen. Han leste:

«Innerst Tidende er en politisk uavhengig og svært lokal lokalavis for Innerst og de nære distrikter. Redaktør og disponent: Ragnvald Arntsen. Journalister/typografer: Ragni Sola, William Grever og Gustav Vige. Telefon til hele butikken: (et lokalt nummer). Faks: Send et brev. Adresse: 7219 Innerst»

«Jøss, har du fått meg inn i kolofonen allerede?» ropte han til Arntsen som maltrakterte et tastatur bak den lave skilleveggen.

«Mmm», svarte Arntsen, spyttet ut sneipen, løftet blikket mot sin nytilsatte og la til:

«Riktig stavet?»

«Ja jøss», svarte Gustav Vige og så seg rundt på lysbordet. Hva skulle han brekke om på de tre ledige spaltene?

«Ta den saken som ligger ferdig utkjørt med tittel til høyre for deg», sa Arntsen og hamret videre på det uskyldige tastaturet.

Tia utvider staben

stod det på tittelenstrimmelen som var ferdig skåret ut. Også brødteksten var ferdig kuttet og ville passe inn i det ledige hullet ved siden av et avmerket bildefelt på siden. Gustav Vige leste:

«Gustav Vige er mannen du skal kontakte når du skal ha noe på trykk i Innerst Tidende, såfremt du ikke allerede har tatt kontakt med Ragni Sola, William Grever eller Ragnvald Arntsen. Fra og med i dag vil vi være fire personer til å sørge for dekningen av vårt område og for å hjelpe deg til å få på trykk det du ønsker skal stå i dette bladet.

Gustav Vige er 32 år og kommer fra Østlandet. Han er utdannet typograf, men har også bred erfaring i journalistisk arbeid ved siden av at han er en habil fotograf.

Etter at han avbrøt sin utdannelse da han som typograflærling fikk sparken fra en arbeidsplass for å ha slått faktoren med cicero-målet, har Vige måttet nøye seg med kortvarige strøjobber i andre bransjer. Han har forsøkt det meste fra å selge børster til å vaske vinduer, men visste at avisbransjen var det rette for ham og ville aldri oppgi drømmen om igjen å kunne delta i skrivingen, redigeringen og ombrekkingen av en avis.

Gustav Vige er sønnafor kjent for å ha utgitt romanen «Mordet på Henrik W.». Han har fotografert store tilstelninger med kongelig tilstedeværelse og dramatiske hendelser med fare for eget liv.

Når Innerst Tidende har valgt å knytte til seg Gustav Vige, så er det i visshet om at han vil kunne tilføre avisen - og ikke minst leserne - mye godt stoff om Innerst og de omkringliggende distrikter.»

«Bildetekst: NY MANN: Gustav Vige er vår nytilsatte journalist og typograf, alltid på vei mot nye oppdrag.

Gustav Viges ansiktsfarge var blitt kittaktig mens han leste. Pusten hans gikk kjapt og kort i øverste del av lungene. Hodet hans var så tomt at han mente å høre ekkoet av en tanke som rikosjetterte fra kranievegg til kranievegg. Halsen var fylt med slim og han måtte hoste boblende for å få ren luftvei. Stemmen hans var tynn og rar da han ropte mot Arntsens bøyde nakke over tastaturet:

«Skal dette på trykk?»

«Ser sånn ut»

«Hvem har skrevet det?»

«Dersom det ikke er noen byline på det, så er det meg»

«Hvor har du dette fra?»

«Fra samme leverandør som bildet»

«Bildet?»

«Det er en bildetekst der - er det ikke?»

Gustav Vige kikket ned på lysbordet og oppdaget at han hadde oversett at bildeteksten var en bildetekst.

«Jo, det er en bildetekst der»

«Da er det vel rimelig å anta at det også finnes et bilde?» Arntsens stemme virket anstrengt. Stengte han inne en latter?

«Hvor er dette bildet?» Gustav ble panisk i stemmen.

«Originalen ligger vel i reprokameraet. Tror Ragni har laget ferdig rasterkopien og lagt den ved siden av. Vil du være brydd med å hente kopien?»

«Men hvor i svarte har du fått det fra?»

«Fikk det sammen med det andre om deg. Var det ikke OK?»

«Jeg er ikke journalist!»

«Det var som dæven».

«Jeg har aldri utgitt noen roman!»

«Nei, men det høres da litt rampete ut?» Arntsen humret og fortsatte:

«Her oppe finnes det ikke noe offentlig bibliotek og det er langt mellom de som kjøper andre bøker enn papirryggene nede på landhandleriet. De av leserne våre som bor i byen - og det er de fleste - er ikke interessert i litteratur - de leser bare kontoutskriftene sine. Om vi påstår at du har utgitt en roman, hvilken skade gjør det?»

«Jeg er ingen habil fotograf heller!» skrek Gustav Vige tynt.

«Ikke jeg heller, men med de nye kompaktkameraene skal du være ganske drita for ikke å kunne trøkke ned knappen og ta et bilde som egner seg på trykk. Du skulle bare sett de bildene Ragni tar...» Ragnvald Arntsen lo hult og avsluttet latteren med en tung hoste.

( )

Henrik Werge lot fingrene henge over tastaturet. Øynene hans var i lokalene til Innerst Tidende sammen med Gustav Vige og den hule latteren til Ragnvald Arntsen. Forfatterens to pekefingre snappet mot tommelfingrene i påvente av nye bokstaver å trykke ned. Henrik Werges hode var plutselig tomt.

«Hvordan ser han ut?» mumlet han.

«Hvordan i hule helvete er det Gustav Vige ser ut? Selv om jeg har holdt på med ham i 22 skjermsider, så får jeg ikke bestemt meg. Har to bilder i hodet. Det ene er en svært tykkfallen, liten fyr med lite hår. Bare en krans fra øre til øre. Et ganske dumt ansikt. Passer bra til første del så langt. Det andre bildet er av en småfeit, men høyere fyr med tynt heldekk på hodet. Fyren har større potensiale. Om han slanker seg - lever litt sunt - så blir han OK. Begge har blå øyne. Ja blå øyne. Men hvordan faen SER han ut?»

Pekefingrene sluttet å snappe mot tommelfingrene og hang lett skjelvende over tastaturet: Nå kom det snart noe.

«Gustav er en typisk antihelt, men blir han ikke for mye antihelt dersom jeg velger det første bilde?»

Henrik Werges venstre hånd fikk slippe fri og falt mot Petterøe-pakka, løftet den og lot høyre hånd få delta i rullingen av en sigarett, mens øynene hans fortsatt var festet på PC-skjermen der Gustav Vige stod i stivnet positur foran lysbordet. Gustavs ansikt hadde stivnet i angst - nei ikke angst - i forferdelse over det han hadde lest. Og den hule latteren til Ragnvald Arntsen hang fortsatt som lydbobler i bildet.

«I bildet?», tenkte Henrik Werge.

«Det er bare bokstaver tross alt. Ingen bilder. Men likevel er det et bilde. Bokstavene på skjermen lager et bilde inne i hodet mitt. Deilig!» Han lot øynene synke ned i bokstavene, mens tankene hans gjennomboret skjermen og svevde over mikrochips, gjennom plastikkdeksel og betong som utgjorde veggen i leiligheten hans, ut over felles-hagen, steg over nabo-blokka og så hele byen. Så snudde tanken og stilte inn telelinsen som var ladet med røntgenstråler:

Der satt det en 32 år gammel mann foran en PC-skjerm. Han hadde en ferdigrullet sigarett i venstre hånd, men høyre hadde ennå ikke fått beskjed om å tenne den. Mannens øyne var rettet mot skjermen der bokstavene var et speilbilde av det som levde inne i hodet hans. Mannen var ham selv - så han gjennom telelinsen. Mannen var lett overvektig kledd i olabukse og collegegenser. Det tynne håret hans var kaotisk og ikke dandert på den runde skallen. De blå øynene hans hadde reflekser fra den lysende PC-skjermen der bokstavene lagde bildet av Gustav Vige som fortsatt stod forstenet foran lysbordet, og den hule hosten fra Ragnvald Arntsen hang fremdeles som en skygge av lyd over rommet.

«Jeg har frosset virkeligheten deres», tenkte Henrik Werge, og måtte le av seg selv:

«Herregud, din tufs. Du har skrevet en del linjer om et par personer inn i en kunstig virkelighet i en liten datamaskin. De to der inne er ikke virkelige. De er skrifttegn på en skjerm, eller de er nuller og ett-tall i en avansert regnemaskin».

Henrik Werge lente seg tilbake i kontorstolen han hadde kjøpt på loppemarked nettopp til bruk foran PC’en. Han elsket å sitte der, å fylle harddisken med stadig flere byte kunstig virkelighet. Ikke for utgivelse, men for egen opplevelses skyld. «Jeg lar ham ligne på meg», bestemte han. Pekefingrene hans våknet til liv igjen og løp over sin eng med bokstaver.

«Det er en stund siden jeg har jobbet aktivt», sa Gustav Vige forsiktig, men med et stemmevolum som overdøvet redaktørens iherdige maltraktering av tastaturet.

«Ja ja. Ikke mas. Har du hentet bildet?»

«Bildet?» tenkte Gustav Vige.

«Den lange, gale mannen har faen ta meg et bilde av meg».

Han gikk lenger inn i rommet, bak skyggen som lysrørene i taket skapte. Der fant han en dør som førte inn til et trangt rom med et lite reprokamera. Det så ut som et lite reprokamera skulle se ut - som en stor utgave av et gammeldags kamera, der du plasserer motivet på en glassplate, lukker og låser en annen glassplate over. Så slukker du det røde lyset og står i stummende mørke og venter på at reprokameraet skal lyse opp motivet i et blink av tid og lage et rasterkopi av det. Det var lys i det lille rommet da Gustav Vige kom inn, og på glassplata så han et fotografi. Fotografiet var i farger og viste et portrett av ham selv. Det tynne håret stod som vanlig i uorden over den runde skallen hans. Det kom lys ovenfra og dermed så skallen enda rundere ut. Øynene og munnen hans smilte og avslørte at den type grimase ikke tilhørte hverdagen: Ingen antydning til smilerynker eller smilehull i den inne-bleke ansiktshuden. Leppene hans var lett adskilt som om han var i ferd med å åpne munnen for å si noe. De litt skjeve, men hvite fortennene var godt synlig. Han gjenkjente skjortesnippen på fotografiet, som en av sine egne. Bakgrunnen var utydelig grå og hvit. Han visste ikke hvor og når bildet var tatt.

Han hevet glassplaten som hadde klemt fargebildet flatt mot glassplaten under, tok tak i fotografiet med tommel- og pekefinger. På en liten benk ved siden av lå rasterkopien av bildet i sort-hvitt. Han plukket opp kopien med den ledige hånden og bar bildene ut i setteriet som om han holdt noe katta nettopp hadde dratt med seg inn.

«Hvem har du fått det fra?!» ropte Gustav Vige over den lave skilleveggen Ragnvald Arntsen skjulte seg bak og skrev.

«Hva?» mumlet redaktøren som svar.

«Hvem har du det fra?»

( )

«Jeg kunne ha lagt inn en ny person nå. En person som hadde vært innom og fortalt alt om Gustav Vige. Og lagt igjen bildet av ham. En person som ville ham vondt? Nei - en person som ville at det skulle gå bra for ham. En eller annen har vært der med det, men hvem fanken er det», tenkte Henrik Werge.

) (

«Kom sammen med papirene dine», svarte Ragnvald Arntsen og inhalerte voldsomt fra en halvrøkt sigarett. Den brukte røyken fra munnen hans stod som en ullen stamme ut i luften.

«Papirene mine?»

«Men i jøssenavn da gutt!» Gustav hørte at redaktøren sneipet sigaretten med voldsomme slag mot et eller annet askebeger:

«Det ringte en fyr her, sa at han ville sende meg alt jeg trengte om deg slik at jeg fikk presentert deg for leserne. Det er dem vi lever av, de må få vite hvem som jobber her. Ikke vær så sur for at jeg har fortalt dem sannheten om deg. Det stod i papirene jeg fikk og jeg er tilhenger av sannhet».

«Sannhet? Er det sannhet at jeg har utgitt en roman og at jeg er en habil fotograf?»

«Det er noe helt annet. Det er en positiv løgn. Ingen sjekker en positiv løgn i våre dager. Kom deg i jobb. Her er lederen».

Ragnvald Arntsen rakte ham en to centimeter bred rull papir med hull i.

«Perfer du sjøl?» undret Gustav og tenkte på hvordan typografene på hans første og eneste arbeidsplass eksploderte da en journalist kom til å ta på perfemaskinen.

«Sjøl? Ja, hvem skulle ellers gjøre det? Ragni har fri i kveld på grunn av guttungen, og William er på møte i kommunestyret. Kan du perfe?»

«Har jo gjort det noen ganger - for noen år siden. Det er bare å skrive av teksten i manus og gjøre den om til hull i hullbåndet. Alle kan vel gjøre det»

«Nettopp», svarte Arntsen:

«Få satt den inn i fotosetteren».

Gustav Vige tok rullen med vassen-gul, perforert papirstrimmel, la den opp i holderen på fotosetteren, tredde enden innunder leseren og klappet igjen låseklaffen. Fant startknappen, trykket den inn og hørte på den fornøyde smatringen inne i maskinen mens den leste hullene i papiret. Da den hadde suttet seg gjennom hele strimmelen, tenkte den lenge med røde lys.

«Er du medlem av Grafisk?» spurte Arntsen og skrittet gjennom det trange lokalet mens han rullet en ny røyk fra pakka. Gustav Vige så at det var «Blå strek» redaktøren drepte seg med.

«Det er en stund siden jeg var medlem av noe som helst», svarte Gustav.

«Hvor lenge?»

«Stod ikke det i de papirene du fikk?»

«Hvor lenge?»

«Jeg betalte vel kontingenten det første året jeg var lærling. Tror jeg betalte det andre også, men jeg ble sparka etter et halvt år i det andre».

«Cicero-målet?»

«Han ble ikke pen i trynet».

«Kan tenke meg det».

«Men siden har jeg ikke hørt noe fra forbundet».

«De liker ikke medlemmer som vansirer arbeidsledere med cicero-mål».

«Var ikke bare derfor», Gustav Vige holdt hånden på den store metallkassetten i fotosetteren og kjente vibrasjonen da maskinen kuttet fotopapiret. Det røde tenke-lyset ble slukket, mens et grønt ferdig-lys ble tent. Han trakk ut kassetten og satte den inn i fremkallermaskinen ved siden av, lukket lokket og lente seg mot det som om han ville demonstrere at han var mørkets vokter. Gustav Vige fortsatte:

«Kollegene mine likte ikke at jeg satte pris på det jeg gjorde. De var kanskje sjalu på et vis - sjalu fordi jeg ga tydelig uttrykk for at typografi var noe jeg likte å stelle med. Når du liker et arbeid veldig godt, så går det fort unna. Mens de andre hadde brukket om en side, så hadde jeg tatt fire og maste om å få mer. Tillitsmannen ba meg ta det litt piano - sa at jeg ville få lønna selv om jeg jobbet litt roligere. Ikke skrev jeg overtid heller, og glemte ofte å føre opp noen av tilleggene. Men fanken heller, hvem kan gå rundt og huske på alle tilleggene?»

«Det skal du slippe her», sa Arntsen. Han stod støtt plantet foran Gustav Vige, med sigaretten fresende under den lange nesen og med hendene i hver sin bukselomme. Arntsen fortsatte:

«Hvorfor fikk du deg ikke lærlingeplass et annet sted?»

«Det var bare et par andre muligheter i hjembyen min, men jeg var stempla. De brukte cicero-målet som begrunnelse selvsagt, men jeg visste hvorfor fagforeninga ikke ville stille opp for meg. Jeg ødela arbeidsmoralen. Så jeg har aldri fått noe svennebrev, men jeg har holdt kunnskapene mine vedlike. Lærebøkene har jeg lest i stykker og i flere år kjøpte jeg en bråte aviser daglig - klippet dem opp og lagde mine egne avissider. Det ble et helvetes rot hjemme, men jeg ville bli utlært typograf. Da jeg fylte 25, visste jeg at jeg var det. Men de siste åra har jeg bare brukket om sider inne i hodet - og knapt nok det. Nå er det den helvetes dataen som har overtatt. Ingen trenger kunnskapen min lenger. Dataprogrammene kan gjøre alt riktigere og bedre, sier de».

«Men så fantes det altså likevel ei lita blekke innerst i en fjord», sa Ragnvald Arntsen med varm humring.

Gustav Vige vendte blikket fra sitt innvendige mørke til setteriets kunstige lys. Han så på redaktøren i flere sekunder uten å puste. Så trakk han luft og smilte:

«Det høres for sprøtt ut!»

«Kunne du tenke deg å gjøre ferdig ledersiden nå?» spurte Ragnvald Arntsen mildt, men øket volumet dramatisk:

«...ELLERS KOMMER VI IKKE UT I MORRA!!»

Gustav Vige renskar papirstrimmelen med lederen, kjørte den gjennom voksemaskinen slik at den fikk et tynt lag voks på baksiden, la den på plass i ramma på avissiden og rullet over med plastrullen for å feste den til pasteup-arket. Så brakk han om saken om seg selv, tok rasterkopien av sitt eget portrett, renskar, vokset og la det på plass. Fant en rull med én-punkt-strek som han strakk ut og lagde en tynn ramme rundt bildet.

«Jåleri», ropte Ragnvald Arntsen fra den andre siden av rommet der han var i ferd med å legge ferdige pasteuper ned i en eske.

«Typografi!» ropte Gustav Vige tilbake og smilte mot sitt eget ansikt på avissiden.

Nordkapp

Ragnvald Arntsen hadde løftet esken med ferdige pasteuper inn i Ladaen og langet ut de to baggene til Gustav Vige. Så hadde redaktøren rotet i de dype bokselommene sine og funnet et nøkleknippe som han hadde lagt på den ene baggen:

«Må være på trykkeriet i Orkanger om en time. Her er nøkkelen til ditt nye hjem. Ti minutter på stien utover til venstre (han pekte med en lang arm mot den høye, stygge bygningen). Det første huset du kommer til. Det er ditt så lenge du jobber her. Det blir kalt Nordkapp, er oppkalt etter et hotell i byen, men er ikke et hotell. Vi snakkes i morra ved ni-tiden. OK?»

Gustav Vige nikket mot baklyktene til Ladaen da den rykket seg i gang og forsvant i mørket utenfor den opplyste sirkelen neonlyset til Innerst dagligvare skapte. Stillheten rundt ham vokste, mens lyden fra den bensinsultne motoren avtok i det totalte mørket utenfor lyssirkelen. Da alt var stille, ble han stående og stirre inn i mørket, mens ørene hans forsøkte å motta noe. Han registrerte at det hadde sluttet å regne. Det hadde også sluttet å blåse. Han hørte ingenting. Eller? Jo han hørte tunge sukk, sug, kyss? Fra havet som presset seg inn i Innerstfjorden og omfavnet de tykke pelene som holdt kaia rundt det stygge huset oppe. Han hørte knirk fra bygningen, og et tungt vingeslag fra en sen måke på vei mot en høy og trygg soveplass. Øynene hans som hadde redusert lysåpning på grunn av det kraftige lyset fra lysbordet på setteriet, begynte å få igjen lysømfintligheten. Han så en liten melkevei av lyspunkter der han først bare hadde registrert svarte natta.

«Der bor det altså folk», tenkte Gustav Vige og stirret mot boligfeltet der 181 eneboliger hadde skutt seg hver sin hylle i fjellskråningen innerst i Innerst. Om husene ble forbundet med gater, så så han dem ikke. Gatelys hadde ikke samfunnet tatt seg råd til ennå. Han pustet inn den salte lukten av hav og råtten tang, bøyde seg, festet taket i de to baggene og snudde samtidig hodet mot høyre. Han ble stående som forstenet

( )

Hva i alle dager er det fyren får se? Jeg hadde i grunnen ikke tenkt at han skulle gjøre annet enn å komme seg i hus og få seg en god natts søvn.

) (

og stirre mot et gyllent, opplyst slott? Nei, en kirke! De hadde en kirke på dette gudsforlatte stedet. De hadde til og med råd til å påkoste kirken utvendig belysning!

Gustav Vige rettet seg opp med en bag i hver hånd, mens blikket hans var festet på den opplyste kirken. Den lå alene utenfor boligfeltet, i retning mot hovedveien. I mørket så det ut som om den svevde.

«Man kan bli kristen av mindre», tenkte Gustav Vige, så på den tilsynelatende svevende kirken i nye sekunder og snudde seg mot den stygge bygningen. Ragnvald Arntsen hadde pekt mot bygningen da han viste veien mot det han kalte Nordkapp, altså måtte det være en vei bak bygningen.

Han gikk rundt hushjørnet og ble omfavnet av stummende mørke. Under skosålene kjente han de rått tilhogde, gamle plankene som dannet kai-dekket. Han kjente lukten av tjære og salt vann og ørene hans plukket opp et fjernt sus av en fjord som levde langt utover. Han stirret ut i mørket og oppdaget etterhvert at øynene kunne skille himmel fra høye, runde fjell. Så kunne han se det matte gjenskinnet av nattlys i dovne bølger og overgangen fra fast fotfeste til vått vann. Han gikk videre og gledet seg over at mørket ikke lenger var et hinder, men en god venn. Ved enden av kaia var det ingen vei, men en sanddekket sti snodde seg inn i mørket foran ham. Den lyse sanden reflekterte nattlys og viste vei. Suset fra fjorden tiltok i styrke og luften rundt ham satte seg i bevegelse. Noen fete regndråper smalt vått på Gustav Viges fornøyde panne.

På venstre side hadde han en ugjennomtrengelig masse av svart vegetasjon. På høyre side fjorden med det svake gjenskinnet av himmel, og på den andre siden av det glinsende vannet, en massiv, mørk kontur av fjell. Det var mykt formet og det var mektig. Det hadde en plass i virkeligheten. En plass ingen kunne ta fra det.

«I motsetning til meg», tenkte Gustav Vige og opprømtheten han følte, ble et øyeblikk forstyrret av den triste tanken.

Så lyste en annen tanke opp:

«Jøss, jeg er jo forfatter! I morgen vil alle tro at jeg har skrevet en bok! Til og med en betydelig bok. Selv om det er en hvit løgn, så kan den gi meg noe å glede meg over».

At han også skulle være journalist og en habil fotograf som endatil hadde avfotografert de kongelige, ga ham ikke den samme gleden. Journalister og pressefotografer gjorde vel en viktig nok jobb, men det de skapte, hadde en trist tendens til å dø med døgnet. Mens en bok - en roman - levde videre. Dermed levde også forfatteren videre. Og en bok som ikke eksisterte, ville også leve videre så lenge menneskene rundt den antatte forfatteren trodde at boka eksisterte. Dermed ville også forfatteren få sin plass i deres virkelighet.

«Dæven døtte», sa Gustav Vige mot mørket rundt seg og smilte.

Han skvatt da utsynet fremover ble hindret av noe svart ugjennomtrengelig. Han stanset og så, men det pustet ikke. Så gikk han noen skritt til. Regnet hadde tiltatt og øynene hans ble stadig tilslørt av vann som han måtte føyse bort med håndbaken. Han stanset igjen og det tunge, mørke pustet fortsatt ikke. Gustav Vige så mot himmelen. Til tross for regnbyge-skyene, var det et og annet glimt av nakent univers og lyset derfra avslørte at det store, tunge foran ham var et hus.

Han gikk opp mot det. Ingen lys i vinduene. Han snublet i en utvendig trapp fra stien. Trappen var støpt med stein, kjente han under skosålene. Han gikk opp trappen og stod på en platting som bestod av støpte heller. Univers-lyset nådde ikke innunder et overbygg der han antok at inngangsdøra var. Han lot høyre-hånden overta de to baggene, sendte venstre-hånden ut på rekognosering foran seg og fant en dørvrider. Under vrideren kjente han det kalde metallet til dørlåsen. Nøkkelknippet han hadde fått av Arntsen, bestod av flere nøkler.

«Hadde jeg vært så tjukk i huet at jeg røyka, så hadde jeg hatt fyrstikker og da kunne jeg ha vært opplyst nå», sa Gustav Vige høyt mot mørket som var en dør. Han oppfattet hva han hadde sagt og begynte å le. Satte fra seg baggene, følte seg fram med skotuppene mot dørterskelen, satte seg ned med ryggen mot døra og lo fritt.

«Hadde dette vært for to dager siden, ville jeg ha dødd av skrekk», sa han høyt og rotet fram nøkkelknippet fra den ene bukselomma.

«Jeg er i det minste under tak. Regnet når meg ikke», sa Gustav Vige. I det samme kom et voldsomt vindkast som kylte en dusj av regnvann mot ansiktet hans.

«Greit!», ropte han.

«Greit Gud, jeg gir meg. Du vinner igjen».

Han ble brått stille:

«Jeg sa faktisk Gud», tenkte Gustav Vige og fiklet med nøkkelknippet i mørket.

( )

«Nei, for helvete! Jeg vil ikke ha noe gude-greier her!»

Henrik Werge stirret inn i mørket for å se hva Gustav Vige gjorde med fingrene sine. Fiklet han bare med nøkkelknippet, eller drev han rett og slett og foldet hendene sine?

«Gustav Vige er ikke kristen. Han er ikke religiøs. Han er for faen typograf!»

Han reiste seg fra kontorstolen, tok en runde rundt i det trange rommet og satte seg igjen. Så inn i bildet på PC-skjermen og fortsatte å skrive:

) (

Av de tre nøklene på knippet, var det lykkeligvis bare en av Yale-typen som måtte passe i døren. Han reiste seg, famlet seg fram til låsen, fant nøkkelhullet med nøkkelen og trykket den inn. Låsen var tydelig dårlig smurt, men nøkkelen gikk noe motstrebende med på å foreta en opplåsing. Han trykket ned dørvrideren og døren åpnet seg. Gustav Vige famlet på innsiden av dørkarmen og fant en lysbryter.

«Bare ikke redaktøren har glemt å betale strømmen», tenkte han i det tiendelet det tok å vippe over bryteren.

Det hadde ikke redaktøren. Men bryteren tente ikke et lys i entreen slik Gustav Vige hadde forventet. Istedet ble en lampe i rommet innenfor tent, og med mykt lys ble et like mykt kvinneansikt malt som et svevende, tredimensjonalt bilde i det mørke rommet. «Velkommen hjem» sa ansiktet.

Gustav Vige bråsnudde, løp ut i mørket og snublet i en fiskekasse som i mange år hadde ligget fredelig gjemt blant brune, bøyde strå.

( )

«Er det denne engelen igjen? Skjønner ikke hva hun har her å gjøre. Hun gjorde unna jobben sin da jeg lot Gustav Vige bli gjenfødt. Det skulle jo ikke skje noe nå! Men så er det altså noen som skal ønske fyren velkommen. På en veldig amerikansk måte også, spør du meg. Det er jo slik de gjør det i alle amerikanske filmer. Surprise. Faen heller - dette blir rene mikrofonfilmen. Jeg vil lage norsk virkelighet. Og nordmenn finner ikke på sånn», pustet Henrik Werge mot PC-skjermen. Egentlig ville han gå og legge seg, men han lurte likevel på hva de gærne innfødte hadde funnet på.

(«Stopp et lite øyeblikk, sa han helt innerst og bakerst i hodet sitt:

«Nå er du kanskje i ferd med å glemme at det er du som skriver dette. Det er faktisk DIN virkelighet. Det er DU som bestemmer hva som skal skje her») Henrik Werge unnlot å høre på mumlingen bakerst i hodet, lot pekefingrene sine henge lavt over tastaturet i et par sekunder, så fortsatte han:

) (

«Hun skal hente meg tilbake. Jeg har fått alt for mye godt på for kort tid», tenkte Gustav Vige i et glimt og ulte ut grøssende angst med nesen ned i vinterdødt gras.

«Nå blir hun til Døden som river meg i filler med knokkelhånden sin».

En hånd la seg på skulderen hans. Han vred seg rundt og stirret opp i et univershull som ble overskygget av en hodeform som fikk sitt omriss klart opplyst av lyset fra Nordkapp. Det var fortsatt en kvinne, men kanskje ikke engelen likevel? Hun var ikke så myk som engelen. Det kortklippede håret som lå tett inntil hodet, så ut til å være mykt nok, men ikke overjordisk mykt. Dessuten hadde ikke engelen rødsminket munn.

Den røde munnen som ikke en gang skyggene kunne kvele refleksen av, beveget seg smilende og etterhvert oppfattet Gustav Vige ordene:

«...ikke meninga å skremme deg! Eller - jo, det var det vel kanskje, men ikke så ille at du skulle stupe over fiskekassa til Ragnvald. Slo du deg? Kan du reise deg? Jeg er Ragni. Har Ragnvald fortalt om meg? Har han sagt at vi skal jobbe sammen? Det blir artig. Endelig et nytt menneske i Tia. Ragnvald er en morsom sjef, men det blir litt stusslig med ham hele tiden. Jeg liker å ha flere å snakke med - på jobben. Har ikke så mange å snakke med ellers. Reis deg opp. Skal jeg hjelpe deg? Gi meg handa di».

Gustav Vige rakte hånden fram mot kvinnen som stod bøyd over ham. Stemmen hennes var yr, hektisk oppjaget, men den smilte. Hun måtte være kretsmester i å snakke fort. Nå holdt hun et øyeblikk kjeft og hjalp ham på bena. Han så mot inngangsdøren til Nordkapp. Hun så blikket hans:

«Jeg bare ordna litt på lyssettingen. Bare for moro skyld. Du trodde vel det var tomt her? Og så så du et ansikt der inne? Skvatt du?»

Gustav Vige visste ikke om han kunne snakke mer - måtte lete i hjernen etter spaken som utløste taleferdigheten. Han fant den og svarte:

«Ja»

«Ville bare gjøre det artig for deg å komme fram. Ragnvald fortalte at du ville komme på denne tiden, så jeg satte meg til for en halvtime siden. Bra du kom nå. Begynte å bli kjedelig å sitte der i mørket. Svarte natta er gørr å prate med. Ordene bare forsvinner i mørket. Men dagen er god å snakke med. Av og til innbiller jeg meg at jeg ser ordene mine som bobler, eller baller - sprett-baller - i mange farger. Er du sulten?»

«Jeg tror jeg må få lov til å skifte», stønnet Gustav Vige og gikk mot inngangsdøren. Lyset avslørte at han hadde en våt trekant fra skrittet og nedover buksebena.

«Nei, dæven. Var det så ille. Det var ikke meninga å skremme deg så fælt! Jeg ville bare overraske deg. Jeg ville bare lage en mottagelse du ville huske!» ropte kvinnen og fortsatte i samme tempo og samme kraftige volum like ved Gustav Viges høyre øre:

«Kom her, inn på badet inn til venstre inne i entreen her. Jeg tar inn baggene dine. Gå inn på badet - ja det er både badekar og dusj. Ta deg en dusj - egentlig kunne du trenge det - det lukter lang reise av deg likevel. Bare gå inn og vreng av deg. Det er masser av varmt vann, bare skru opp krana, så lemper jeg inn baggene dine».

«Takk», sa Gustav Vige tynt og gikk inn på det varme badet. Han kjente lukten av sin egen urin og av noe mer hyggelig. Det luktet mat i huset og han kom på at han ikke hadde spist hele dagen.

( )

«Så det var altså kvinnfolket som jobber i avisa.. Jeg trodde hun var mye eldre. Men hun kan umulig være mange og tyve år. Dessuten har hun et forferdelig snakketøy! Vanskelig å få fingrene til å følge alle ordene hennes. Men hun ga selvsagt typografen en mottagelse han ikke kommer til å glemme, selv om jeg synes han hadde behov for å ta det med ro nå. Jeg hadde ment å la ham få en telefon fra Stemmen mens han satt og så utover fjorden gjennom de store vinduene i Nordkapp. Kvinnfolket forstyrrer hele historien», tenkte Henrik Werge og skrev videre:

) (

Gustav Vige vred om nøkkelen og kledde av seg. Baderommet var trangt, med toalett, servant og badekar med dusj, samt et lite vindu over badekaret. Men rommet var deilig oppvarmet. Det hang røde, rene håndklær på en samling knagger ved døren. Det stod dusjsåpe og sjampo i et stativ over badekaret. Foran karet lå det et vinrødt badeteppe som var ment å bli tråkket på med våte føtter etter badet.

Gustav Vige følte seg trygg. Han kledde av seg, skrudde opp kranene og justerte temperaturen. Det lille rommet ble fylt av damp. Han steg inn i det varme, fallende vannet.

«Pust meg magen», tenkte han og pustet med magen. Han hadde erfart at opphold i dusj ble best når han pustet med magen.

«Da får du skuldrene til å slappe av».

Han så for seg en dyp fjord med store, runde fjell i glitrende sollys. Sjøen var ren og gjennomsiktig - lysende turkis som om det var lyset fra et svømmebasseng - en liten svart og hvit fugl fløy lavt over havflaten og pep intenst. Et vakkert bilde å ha i hodet.

Han åpnet øynene og så at han måtte ha vært fryktelig møkkete. Vannet i det hvite badekaret var brunt. Han stirret på det mens han snudde og vendte på seg under den behagelig varme spruten, men fargen ville ikke endre seg.

«Det er ikke deg, det er fargen på vannet», ropte kvinnestemmen utenfor døren.

Gustav Vige trakk pusten og hostet på grunn av dampen. «Hvordan visste hun at jeg tenkte på det?»

«Slapp av, jeg er da ikke dum!» ropte hun utenfra.

«Så sant, så sant», tenkte Gustav Vige og tenkte videre:

«Så da er det vel snart noe mat her da?»

«Jeg har satt den på bordet nå», ropte hun fra stua.

«Skal bare stå en liten stund til», tenkte han.

«Ikke bruk opp alt varmtvannet. Du skal vaske opp etterpå!» ropte hun tilbake.

«Dæven døtte», sa Gustav Vige og skrudde igjen vannet.

«Hva sa du?» ropte hun.

( )

«Nå blir det for dumt. Jævla søtsuppe. Er dama tankeleser?»

) (

Gustav Vige gikk ut av badekaret, hektet ned et av de røde håndklærne og tørket seg grundig.

«Nå må du være litt kjapp, før maten blir kald», ropte kvinnestemmen.

«Herregud, skulle tro jeg var gift med henne», tenkte han.

«Det hadde tatt seg ut, jeg er lesbe!» ropte hun tilbake.

Gustav Vige hadde i løpet av oppholdet under det varme vannet, og i løpet av den merkverdige samtalen med kvinnen utenfor døren, fått en viss reisning på den delen av legemet som ikke hadde vist kraften sin på mange måneder. Nå falt det slapt tilbake mot puten av lår og så like snileaktig ut som det pleide gjøre.

«Men jeg har jo et barn, så jeg må ha gjort noe ufint en gang i tiden», ropte kvinnestemmen med en liten latter.

Gustav Vige smilte mot det ned-dampede speilet slik at han kunne se de hvite, men noe skjeve fortennene sine.

Han tørket av speilet og så nøyere på seg selv.

Ikke vakkert, men velkjent. Beroligende velkjent. Han oppdaget at kvinnemennesket hadde lagt fram rent undertøy, t-skjorte og bukse som hun måtte ha hentet fra baggen hans. Han kledde på seg og gikk ut av baderommet.

Pizza og øl

Gustav Vige visste ikke at hjemmelaget pizza kunne smake så godt. Han visste heller ikke at E.C.Dahls pils kunne renne så glatt ned sammen med hjemmelaget pizza. Det overrasket ham dessuten at han ikke mistet matlysten som følge av Ragnis stadige skravling fra den andre siden av bordet i stua. Han kastet et og annet blikk på henne over pizzabiten eller flaskeryggen. Hun var kortvokst, men svært spenstig. Løp antagelig like mye som hun snakket. Kortklipt, lysblondt hår med naturlige krøller. Svært våkne, blå øyne i et rundt ansikt. Den sminkede røde munnen kunne ha passet som dessert, men han torte ikke tenke tanken ferdig ettersom hun tydeligvis plukket opp den slags. Ragni var uvørent kledd, slik en person som ikke bryr seg om klær, kler seg. For stor genser, for kort olabukse og sokker som ikke passet til annet enn å ha på seg når man gikk til sengs. Men hun var svært levende - hele tiden. Selv om hun spiste og snakket samtidig, virket det ikke uappetittlig. Jenta hadde trening. Hun fektet med armene og viftet med fingrene for å understreke betydninger og banke meninger på plass. Mens Gustav Vige tygget og tygget og svelget og svelget for å fylle magen som skrek etter stadig mer, var hun innom de merkeligste temaer: Nikon-kameraer, Jens Bjørneboe, fjellturer, barnegrøt, Apple-computere, Ragnvald Arntsen, astral-reiser, Bio-Tex, brødtekst og Telenor.

«Du venter en telefon?» sa hun som avslutning til Telenor-avdelingen.

Det hadde han glemt. Gustav Vige så seg rundt i stua: Langveggen mot den nattsvarte sjøen bestod av tre høye panoramavinduer. Foran vinduet var det plassert et lite rundt bord og to lave lenestoler. Han satt med ansiktet mot vinduene og så sitt eget mette speilbilde. Han så ingen telefon ved vindusveggen. På kortveggen til høyre var det et lite vindu, flere innrammede fotografier samt en sofa der Ragni satt. På et hjørnebord lå det en stabel bøker, men ingen telefon. Til venstre var en peis, døren ut til entreen og åpningen til kjøkkenet. På veggen mellom kjøkken og stue var det montert flere skap for glass og flasker, og hyller som rommet bøker, TV-apparat og et stereoanlegg. Ingen telefon der heller.

Ragni var helt tyst, men små smil spratt stadig ut av øynene hennes. Spørsmålet hennes hang fortsatt i luften mellom dem, enten ventet hun på et svar, eller så ventet hun at en telefon skulle ringe. En telefon ringte.

Gustav Vige bråreiste seg og så seg rundt i stua for å lokalisere lyden. Telefonlyder har det med å kamuflere sitt opphavssted og Ragni så ikke ut til å ville hjelpe ham. Telefonen ringte igjen. Han la seg på kne på teppet og så under stuebordet. Der så han bare et par føtter i et par sokker som var ment å sove i. Han krabbet mot det lille bordet og de to lenestolene ved vinduet. Telefonen ringte igjen. Der så han den. Under den ene stolen. Han la seg flat og trakk den til seg, løftet av røret og svarte forsøksvis avspent:

«Vige»

«Velkommen fram», sa Stemmen.

«Du fant meg?» spurte Gustav dumt.

«Og du fant meg?»

«Gjorde jeg?»

«Ja du fant tydeligvis telefonen?»

«Ja jøss. Her plasserer de telefonen under stolen».

«Hvem er du nå, Gustav Vige?»

«Jeg er en ny modell. Jeg tror den nye modellen er bedre enn den gamle. Jeg har det veldig bra. Har truffet hyggelige mennesker - rare mennesker (han så bort mot Ragni som lot som om hun ikke fulgte med i samtalen) - og jeg har endelig tatt i en kniv igjen. Dette kommer til å bli fantastisk».

«Høres bra ut. Vi snakkes».

Så ble forbindelsen brutt.

Kontakt

Gustav Vige trakk til seg telefonapparatet og satte det på det lille bordet foran vinduet. Ledningen og støpselet fulgte med. Han så ned på den lille runde kontakten med de tre tennene. Løftet av telefonrøret igjen. Ingen summetone. Ingen lyd. Ikke så mye som et fjernt sus. Han ble kald i hodet. Stod med telefonrøret i hånden og så inn i de levende øynene til Ragni.

«Litt pussig at du skulle få en telefonsamtale hit. Ragnvald har så vidt jeg vet aldri installert telefon her», sa hun og smilte.

( )

Pussig? Det er ikke bare pussig, nå blir det rene Stephen King av dette! Hvorfor i alle dager skulle den samtalen med Stemmen bli ødelagt av at ikke telefonkontakten var satt i? Hadde ikke Ragnvald Arntsen opprettet et telefonabonnement i Nordkapp? Får fikse på telefonen senere. Dette er for dumt!

) (

«Hvorfor er det for dumt? Da han bodde her selv, ville han kanskje slippe å få telefoner. Etter at han lot andre få benytte huset, ville han ikke betale deres telefonregninger», sa Ragni.

«Hvem er det du snakker til?» Gustav Vige lot underkjeven falle og hevet øyebrynene mens han stirret mot kvinnen i den for store genseren.

( )

Hvem er det jenta snakker til?

) (

«Jeg snakker til deg som skriver».

«Til hvem som skriver hva?» Gustav følte at virkeligheten rundt ham - den som etterhvert hadde antatt slike hyggelige former - var i ferd med å klemme seg rundt ham. Lik en neve som ble knytt.

( )

Men du kan da for fanken ikke snakke til meg. Det er tross alt jeg som skriver hva du skal si!

) (

«Greit, jeg skal holde kjeft», svarte Ragni og lo et kort perlekjede av latter.

( )

Det klarer du ikke.

) (

«Nei kanskje ikke. Men klarer du la være å skrive?»

( )

Jeg må jo skrive for at ikke livene deres skal opphøre her og nå!!!

) (

«Du behøver ikke smøre på med så mange utropstegn av den grunn. Et utropstegn smeller i veggene her. Tre blir rene jordskjelvet. Som det i Peru. Ønsker du å ta livet av oss?» Hun så ertende opp mot taket.

Gustav Vige fulgte Ragnis merkelige samtale - en samtale der bare hennes stemme hørtes - mens han følte omgivelsene stadig trangere.

«Og nå som alt så ut til å være så bra», tenkte han.

«Nå har du skremt Gustav også», sa Ragni og fortsatte:

«Han føler at omgivelsene er i ferd med å klemme seg sammen rundt ham. Har du tenkt å ta livet av oss?»

( )

Nei jøss, jeg vil jo bare skrive en historie. Oppleve en historie - en historie dere er en del av. Det er jeg som skriver livene deres. Uten meg er dere ikke-eksistenser. Jeg har skapt dere. Jeg er deres gud. Dreper jeg dere nå, så slutter historien min. Da må jeg finne på en annen i stedet. Det gidder jeg ikke før jeg vet hvordan denne historien ender.

) (

Ragni lot nye perler med latter sprette ut i rommet:

«Hvordan kan du være spent på hvordan det går med oss, dersom du har skapt vår virkelighet - dersom du er vår gud? Psykiatrien har kompliserte latinske navn på en slik tilstand, Henrik. Å tro at du er gud, er ganske alvorlig. Jeg foreslår at du lar oss få leve vårt liv i fred. Du må gjerne kikke innom, men ikke bland deg opp i hvordan vi velger å leve, hva vi akter å bruke tiden til og hva vi finner på å si til hverandre. Bare se hvor engstelig du har gjort Gustav nå! Jeg skremte ham riktignok tidligere i kveld, men det var bare for moro skyld. Det du driver med, er ren ondskap. Du skaper en frykt Gustav ikke forstår».

( )

Jammen jeg må da....

) (

«Nei, nå får du klappe igjen. Gustav trenger å komme til hektene».

Under sin enetale - slik Gustav oppfattet den - hadde Ragni sett opp mot parafinlampen som hang over stuebordet. Nå vendte hun seg mot sin nye kollega som satt sammenknytt og liten bak sin tallerken, og smilte:

«Følger du med på noen serier på TV?»

«TV?»

«Ja, du vet den boksen med stor glasskjerm. Det blir lys og bilder på skjermen når vi trykker på en knapp». Hun trykket inn en imaginær knapp og lo trillende.

«Nei TV? Jo, jeg følger da med på en del serier. Eller jeg gjorde i alle fall det. Det var i grunnen det eneste jeg gjorde en stund. Jeg ble helt blåst i hodet av det. Virkeligheten min ble bare TV. Dagene mine ble oppstykket i serie og filmer. Rart jeg ikke har en tekststripe på brystet der alt jeg sier blir oversatt fra norsk til engelsk».

«I andre land har de ikke oversettelse som tekst nederst på skjermen. De dubber».

«De hva for noe?»

«De dubber. De legger inn nye stemmer på landets eget språk. Har du sett en amerikansk film på japansk TV noen gang? Nei? Helt sprøtt. Skuespilleren sier en liten setning med få munnbevegelser og stemmen hans sier en hel masse. Skjønner ikke at folk i Japan orker se på slikt. Da er det bedre med teksting. Men jeg kan trøste deg med det Gustav Vige: Du har ikke en tekststripe på brystet. Du er ingen TV-serie. Du sitter faktisk her, er god og mett - håper jeg - og du har antagelig lyst på en øl til. Jeg henter en og så setter jeg på litt kaffe. Etterpå skal du få smake Ragnvalds husflid - hjemmebrenten hans. Han har brenneriet nede i kjelleren. Det putrer og går stadig vekk, men han selger ikke. Du behøver ikke tenke på det, han stikker innom en gang om dagen for å tømme av ferdig produsert, tømme på ny sats og sjekke kjølevannet».

«Det må være slitsomt å snakke så mye», sa Gustav til ryggen hennes da hun gikk ut i kjøkkenet.

«I grunnen ikke. Det er mer slitsomt å la være å snakke. Da hoper det seg opp inne i hodet mitt. Det verste jeg vet, er å våkne opp alene, for når jeg våkner, har det hopet seg opp så mye inne i hodet mitt som må ut».

«Var det det som skjedde for litt siden?» Gustav Vige ante en naturlig forklaring på Ragnis skremmende enetale.

Hun svarte fra kjøkkenet:

«Neida. Glem det. Det var noe annet. Hvor var jeg? Jo om morgenen. Da må jeg snakke ekstra mye en stund. Sander er blitt flink til å snakke allerede».

«Sander?»

«Sønnen min. Han er tre og et halvt år. Nå i kveld er han hos Turid. Kona til William. Har du truffet William? Nei det har du ikke, han er på kommunestyremøte i kveld. Du treffer ham i morgen. De har ingen barn, men låner gjerne Sander av og til. Ganske ofte faktisk. Egentlig er Turid dagmammaen hans. Og Sander er god å prate til om morgenen. Vi har lange diskusjoner, men jeg prater selvsagt mest. Sander lytter for det meste. Og lærer».

Hun satte fra seg en ny flaske øl foran ham. På kjøkkenet hørte han at det surklet i en kaffetrakter. Omgivelsene begynte å åpne seg igjen. Verden gikk tilbake til sin romslighet. Han ville ikke tenke på hvem hun hadde snakket med. Han ville ikke tenke på at Stemmen kunne snakke til ham gjennom en telefon som ikke var tilknyttet telenettet. Han ville bare tenke på at livet hans hadde fått en mening.

Forvirret gud

Henrik Werge lagret det han hadde skrevet. Tok en sikkerhetskopi på disketten, klikket seg ut av Word og Windows og slo av PC’en. Han var svett i hendene og ødela et sigarettpapir før han klarte å rulle en røyk på andre forsøket.

«Jeg er helt sikker på at hun snakket til meg. Hun snakket faktisk til meg! Det er helt umulig! Det er helt fullstendig umulig, men likevel gjorde hun det!», sa han til røykspiralen som steg mellom ham og den sorte skjermen. Han forsøkte å få øye på personene sine der inne i mørket, men når teppet av bokstaver var slukket, var også bildene av dem borte. Han lukket øynene. Da så han dem. De var ikke inne bak teppet av bokstaver. De var inne i hodet hans. Henrik Werge åpnet øynene og følte seg uvel.

«Hun er inne i hodet mitt - de er inne i hodet mitt - og hun snakket til meg. Er det et tegn på galskap, slik hun påstod? Eller er det slik en forfatter opplever det? Eller er det rett og slett slik at jeg skriver noe som skjer akkurat nå? I så fall skulle jeg gjerne ha møtt dem».

Han så for seg de to i stua igjen. Gustav Vige med forskremt ansikt vendt mot Ragnis oppvendte og smilende ansikt. Henrik Werge hørte stemmen hennes inne i hodet. «Jeg SKAL møte dem», mumlet han og reiste seg fra kontorstolen. Gikk bort til bokhyllene som dekket to av veggene i det trange skriverommet. Den nikotingule pekefingeren hans gled over bokryggene. Han lette etter liv bak den stive pappen, men fingeren følte bare kalde bokrygger. Han trakk ut en tilfeldig bok, åpnet den og leste de første setningene på siden. Et nytt menneske fylte hodet hans og snakket med ham som tilhører. Han smalt igjen boka - som om han hadde til hensikt å drepe en flue som surret forbi.

"Jeg har tenkt på det tidligere", sa han mot alle bokryggene:

"at bøkene er som videokassetter. Når du åpner en bok, så blir du tilskuer til livet som leves i den. Men du trenger ikke en avspillermaskin for å se hva som skjer. Øynene mine er avspillermaskinen, og etter en kort stund ser øynene forbi bokstavene og ser landskapet, rommet og personene som lever der inne. Jeg har alltid syntes det var fascinerende, men nå - etter at hun snakket til meg - synes jeg det er nesten skremmende. Jeg bare må vite mer om den virkeligheten som er der inne."

Han så på armbåndsuret. Det var tid for «Case» på TV. Han gikk inn i den beskjedne stua og trykket på fjernkontrollen. Reklame. Tankene hans fikk vinger, mens hallodamen forsøkte å få ham interessert.

«Men om hun - om Ragni kunne manipulere meg? Herregud hun ba meg om å holde kjeft, og jeg gjorde det! Altså er det ikke jeg som bestemmer hva som skal skje der inne».

Henrik Werge frøs og tankene hans flakset rundt i virkeligheten hans. Han enset ikke advokatene på «Case». Han så for seg Ragnis irettesettende smil da hun ba ham om å holde seg unna dem.

«Når du leser en roman, skal du ikke merke at det er en forfatter der. For forfatteren er guden i den virkeligheten romanen beskriver», sa han mot de flaksende tankene:

«Men Ragni oppdaget meg. Hun er ikke en gang en leser av min roman, hun er en av personene i noe jeg har diktet. Eller er det diktet? Kanskje de eksisterer der oppe i Innerst? Men Innerst eksisterer bare i hodet mitt og som ett-tall og nuller på harddisken i min PC».

Henrik Werge hadde ingen glede av kveldens «Case»-avsnitt. Mens TV-apparatet fortsatte å kaste farget lys og lyd ut i rommet, gikk han inn på soverommet, fant fram en bag og pakket det mest nødvendige av tøy og toalettsaker. Han hentet den bærbare PC’en, sjekket at batteriet var fulladet og matet inn disketten med sikkerhetskopien. Så sjekket han at alle vinduer var lukket, slo av TV-apparatet, satte på telefonsvareren, låste inngangsdøren og gikk spent, lett skjelvende, ned de tre etasjene til blokkas utgangsdør. Utenfor stod den gamle blå Mazdaen hans. Han satte baggen i passasjersetet og startet.

«Dersom Innerst finnes, så vil jeg se det, ikke bare med innsiden av hodet. Det er tross alt jeg som har skapt stedet», hvisket han mot lyset fra dashbordet.

Stillheten

Gustav Vige ble vekket av stillheten. Han var vant til å sove med lydene av bildekk over våt asfalt, et og annet kubikk-brøl, klaprende hæler mot brostein, mumlende stemmer, høye stemmer og lyden fra naboens TV-apparat. Hodet hans var innstilt på å kunne sove selv om luften omkring det var i ustanselig bevegelse på grunn av lyd. Nå var det bare stille. Eller var det? Han åpnet øynene og så opp i det hvitmalte taket. Han følte at han lot ørene strekke seg utenfor rommet - utenfor huset. Han hørte et sus. Av regn? Regn mot taket? Ørene stilte seg inn på nye frekvenser. Han hørte et annet sus. Et sus som ikke var konstant, men stykket opp med gjentatte sukk. Fjorden? Vannet som slo mot stranden like nedenfor huset. Et skrik. Ikke et TV-serie-skrik. En måke. Der skrek den igjen og flere andre måker svarte.

Gustav Vige lukket øynene og smilte. Han tenkte på Ragni som hadde servert pizza og øl, som hadde snakket som en foss både til ham og til parafinlampa. Han tenkte på hallusinasjonen med telefonen. Det måtte være et resultat av mat og øl. Han hadde roet seg da hun serverte kaffe med Ragnvalds husflid og litt sukker i. Så var han blitt ualminnelig søvnig, og han behøvde ikke holde seg våken selv om det var ei jente til stede, fordi hun var behagelig lesbisk. Hun hadde forklart ham en hel masse om huset og stedet, om hvor han fant sengetøy og at vannet var brunt fordi det var myrvann. Mens han hadde redd opp i dobbeltsengen på soverommet, hadde hun tatt på seg ytterjakke og gummistøvler, sagt "god natt" og gått. Han hadde hørt en bildør som slo igjen og at motoren ble startet. Ikke visste han der han kom langs stien i mørket, at det var bilvei til døren. Ikke hadde han greid å tenke på det heller. Han sovnet i det hodet hans var på vei ned mot puta.

Med lukkede øyne og sengevarmen som en kokong rundt seg, fortsatte han å utforske stillheten som ikke var helt stille. Han hørte en bekk og et og annet vindrufs. Det knaket i huset og han husket Ragnis forklaring på navnet.

«Nordkapp var opprinnelig drengstua til Oppom gård - den ligger fem hundre meter eller så overfor her. Den største gården i Innerst. Opp gjennom årene har en bråte tjenestefolk kommet og gått. Alle har bodd i dette huset. Det var rene hotellet. I Brattørgata i Trondheim lå det visst et hotell som het Nordkapp en gang. Og på folkemunne fikk derfor dette huset navnet Nordkapp. Ragnvald kjøpte det på tampen av 60-årene. Han rev ned det meste av huset, men beholdt selve tømmerkassa. Stua og soverommet er det opprinnelige. Resten bygget han på og ga det ny kledning. Siden bygget han uthuset med garasje, verksted og badstu. Den må du bruke! Vedovn gir best badstuvarme. Så hopper du i sjøen og er klar for en ny runde i varmen».

Gustav Vige trakk dyna tettere rundt seg:

«Hoppe i sjøen? Badstu? Ikke fanken om han skulle utsette hjertet sitt for den prøvelsen».

Han var i ferd med å sovne igjen da et bilde av Ragnvald Arntsen kom inn i hodet hans. Hadde han sagt noe om arbeidstid? Hvor mye var egentlig klokken? Han bråreiste seg i sengen og hadde to tanker i hodet: Han hadde ikke vondt i hodet til tross for at han hadde drukket både øl og husflid kvelden i forveien. Han visste ikke hvor mye klokken var da han la seg og han visste absolutt ikke hvor mye klokken var nå.

Han grep armbåndsuret som han i ørska hadde tatt av seg og lagt på nattbordet før han la seg. Myste mot de digitale tallene. «07.56». Fra nattbordet lyste tallene fra en klokkeradio «07.54». Altså litt før åtte. Var det tidlig eller sent i Innerst Tidende?

Gustav Vige slo dyna til side og våknet ettertrykkelig da føttene traff det kalde gulvet. Han gikk ut på badet, tisset lenge og kastet kaldt vann i ansiktet og under armene. Tørket seg på det vinrøde håndkleet og gikk tilbake til soverommet der klærne hans lå som en bylt under soveromsvinduet. Han trakk gardinene til side og så ut på silende regnvær. Kledde seg, gikk ut i yttergangen og fant en regnfrakk han tok på seg. Han fant et par avkuttede seilerstøvler som passet bedre til været enn hans egne joggesko, tredde dem på seg, hektet nøklene ned fra en krok ved døren, låste og rundet hushjørnet mot fjorden. Femten meter fra hjørnet stod en lang bygning med garasjedør på kortveggen og svalgang langs langveggen. Garasje, uthus og badstu altså. Ved bolighusets kortvegg var det anlagt en platting som terrasse med fri sikt utover fjorden. Det var ikke mer enn 20 meter ned til stranden og en lang brygge på høye pæler ut i sjøen. Brygga rakk så vidt ut til vannet og han forstod at sanden og de tang- og skjellbevokste steinene som lå under den, egentlig var havbunn, men at det nå var lavvann - ekstremt lavvann etter hans mål. Et rødmalt naust lå salrygget ved siden av brygga.

Fra uthuset var det anlagt en sementert trapp ned til brygga. Han gikk ned trappen og kjente igjen trinnene fra kvelden i forveien. Så traff han på stien mot Innerst sentrum. At han hverken hadde sett naustet, brygga eller uthuset kvelden i forveien sa mer om stedets mørke enn hans evne til å se detaljer.

Vinden var kraftigere enn han hadde forestilt seg den ut fra lyden den lagde da han lå og nøt stillheten. Han så utover fjorden og oppdaget fornøyd at det han kvelden før hadde forestilt seg som et stort fjell på den andre siden, virkelig var et stort fjell. Gjennom regnskodda så han at det hadde levende runde former og at tregrensa syntes å ligge lavt. En liten gård lå omkranset av et smalt belte brun beitemark i en trang vik der på den andre siden. Fra skorsteinen kom det røyk som straks ble virvlet istykker og ble en usynlig bestanddel av vinden. Et menneske var på vei fra framhuset mot et rødt naust i strandkanten. Gustav Vige stanset og så på mennesket. Det var bare en mørk bevegelse mot okerbrun bakgrunn. Han fortsatte på stien mot det de kalte sentrum.

Han rundet en bergnabb med tette småfuruer og sprikende rognekjerr og fikk hele sentrum inn i et blikk. Nærmest ham - 500 meter unna - lå verdens styggeste hus som var litt penere i dagslys - i alle fall fra sjøsiden. Okergult stablet opp på den sort-tjærede kaia. Ut mot sjøen så det ut som et gammelt landhandleri med tung bør på ryggen - andre og tredje etasje. Et stort hvitt skilt med sorte gammeldagse, håndmalte bokstaver ropte utover fjorden: «Innerst landhandleri». Ikke neon på den siden. Gustav Vige smilte takknemlig. Bakenfor kaia der han så fjordbunnen, lå et bryggeanlegg med et femtitalls små plastbåter med og uten kalesje. Noen større med flybridge og kostbare antenner samt et par eldre tre-sjarker av den typen han forbandt med gamle fotografier av Lofot-fisket. En lavtflytende, mørktjæret robåt med høy stavn og plass for to par årer, skilte seg ut. Rælingen så ut til å være malt i lys grønt og hvitt. «En Åfjordsbåt, en færing», tenkte Gustav Vige og ble stolt. Han hadde sett et TV-program han husket.

Bak småbåthavnen så han eneboliger slengt ut i terrenget som skrånet opp mot nye levende runde fjell. Han så tre større bondegårder som var omkranset av større flater gress enn den gården han hadde sett på den andre siden av fjorden. Og da han kom forbi hjørnet til verdens styggeste hus og skrittene hans på den tjærebredde kaia lød hule, så han kirken igjen. Den virket mindre og slankere i dagslys enn i kunstlys. Men likevel stor på grunn av perspektivforvregningen de små furuene i forgrunnen skapte. Et annet hus mellom ham og kirken hadde han ikke sett i mørket kvelden i forveien: «Innsia Kro» stod det på et utskåret skilt på den nybyggede lave trebygningen med store vinduer vendt mot fjorden et par hundre meter fra verdens styggeste hus. To drivstoffpumper utenfor landhandleriet hadde han heller ikke lagt merke til i mørket. En for 98 og 95 oktan bensin, og en for diesel med og uten avgift.

Han snudde seg mot fronten til verdens styggeste hus, og fastslo at det fra denne siden beholdt sin tittel. Samtidig slo det ham at dette lille samfunnet hadde alt - bortsett fra posthus. Men da han så postskiltet ved siden av inngangsdøren til landhandleriet, slo han seg til ro med at de faktisk hadde alt.

Ved siden av inngangen til Innerst Tidende stod en blå Lada parkert.

«Enten er han alltid tidlig på jobb, eller jeg er sein på jobb», tenkte Gustav Vige da han åpnet den smale døren og gikk opp de knirkende trappene. Da han gikk inn i redaksjonen/setteriet kom han til å tenke på at redaktør/disponent Ragnvald Arntsen bodde i etasjen over og at bilens tilstedeværelse ikke behøvde bety at han selv allerede var på plass i sjefsstolen.

Gal mann?

Henrik Werge kjørte gjennom mars-natten. Han stanset et kvarter på vertshuset Miklagard ved Elverum for å tømme blæra, kjøpe seg en pølse og en kopp kaffe, rulle en rad sigaretter og starte den bærbare. I bilen slo han opp den lille lysende skjermen i fanget. Røyken fra sigaretten tettet luften rundt ham og dampen fra kaffekoppen han hadde plassert på dashbordet, tegnet en avlang duggpølse på frontruta da den RAM-fattige maskinen hadde suget i seg innholdet fra disketten og viste resultatet på skjermen. Han mislikte sterkt den stasjonære musa på den bærbare, men klarte å lure den bort i rullefeltet og lot de ferdigskrevne sidene han kjente så godt, flakse forbi på skjermen. Maskinen svarte med irriterte pip da det ikke var mer å rulle på. Han hadde kommet til der Gustav Vige sitter i stua og bare vil tenke på at livet hans har fått en ny mening. Henrik Werge så ham for seg. Han så at Ragni Sola satt i sofaen ved kortveggen og så mot ham med det rare ertende smilet. Henrik Werge måtte skrive resten av kvelden og natta. Skulle de få hverandre? Nei for fanken, hun var lesbe av en eller annen merkelig grunn. Men hun hadde jo laget sønnen sin. Hva het han igjen? Sander. Sander Sola. Sana Sol. Det var der han hadde funnet navnet. Altså: Lesben Ragni hadde en gang latt seg bedekke for å skape Sana Sol - Sander Sola. Kanskje hun var kombi? Kanskje hun likevel kunne la seg lure av Gustav Vige?

Men så ble det ikke slik. Han skrev i ti minutter og bannet da hun bare sa "god natt" og kjørte, mens han treige Gustav Vige sovnet før hodet hans nådde puta, for så å våkne, lytte til stillheten og gå i regnværet til Innerst sentrum. Henrik Werge fikk en ubehagelig følelse av å skrive et referat. Han følte at han skrev noe som hadde skjedd, ikke noe som skjedde i det øyeblikket han skrev det.

Han lagret, logget ut og slo ned skjermen. Så kjørte han videre oppover Østerdalen. Farten var ikke i henhold til skiltene langs veien, men han var ikke lenger sikker på om de virkelig var der. Da han passerte Trønnes, kom han til å tenke på at dersom noen hadde plassert et punktum mellom t’en og r’en i stedsnavnet, så ville det bli forbokstav og etternavn til en fyr han kjente. Han lo litt mer enn lystig og tråkket inn gasspedalen på Mazdaen.

«UP stopper ikke en gammel Mazda som kjører for fort etter solnedgang. De vet at den kjører for fort fordi den er redd mørket», sa Henrik Werge mot frontruta og frontlysene som knuste seg vei gjennom natten foran ham. Mens billysene lette seg fram til enda mer trygg asfalt å lyse opp, sveipet en enslig lysstråle rundt i hodet hans. Den lette etter virkelighet. Øynene hans var direktekoblet til den forlengede marg og fikk kroppen til å styre bilen i henhold til den informasjonen billysene fremskaffet. Men resten av hjernen hans gikk på leting inne i sitt eget mørke.

Henrik Werge visste ikke hvordan det var å være gal. Han hadde aldri opplevd noen som var virkelig sprut gæærn. Men hjernen hans kom stadig med det som forslag til løsning: «Henrik Werge, du er blitt sprut, pine, ravende gal. Du må ikke innbille deg at det mennesket du har skapt på dataskjermen din, plutselig kan snakke til deg. Det var du som skrev ordene hennes. Og den verden hun lever i, eksisterer bare på den disketten du har stappet inn i den bærbare. Dersom du knuser den disketten, så knuser du også den verden du har skapt».

«Jeg har tross alt originalen hjemme på harddisken», svarte han til hjernens påstand.

«Jotakk, og det skulle liksom være en forsikring om at du ikke har gått fullstendig av skaftet? Dette ser ikke bra ut herr Werge. Du pakker sammen i huj og hast og kjører rundt i svarte natta fordi du vil finne en verden som egentlig ligger hjemme på din egen harddisk?»

«Nei, egentlig er det bare en kopi. Den verden jeg har skapt og de menneskene som lever der, eksisterer inne i hodet mitt».

«Jeg kan ikke finne dem her inne, herr Werge. Jeg leter med min lille lykt inne i alle disse små mørke rom, men jeg finner ikke noen nyskapt verden. Du må bare innse at du er blitt sprø. Omsider har det bikket over for deg. Nå raser du mot avgrunnen».

«Drit i det», mumlet Henrik Werge mot billysene som presset mørket til side:

«Bare drit i det. Dette er en artig tur. Et innfall. Kanskje det kan bli en god historie av det. Kanskje den verden jeg har laget inne i hodet mitt, kan ha godt av å bli konfrontert med landskapet der jeg har plassert den. Jeg kan lære en hel masse av det. Sprøtt? Javel, så er det sprøtt, men det er interessant også. Jeg har bare vært på de kanter av landet en gang tidligere. Da jeg dro på historiens kjedeligste sommerferie med mor og far. I bil. I regnvær. For å se på runde fjell og smale, turkisfargede fjorder og regnvær i strie strømmer. Det jeg husker best av den turen, er en haug med Donald-blader jeg veltet meg i i baksetet».

På Alvdal stanset han og fylte bensin på en Statoil-stasjon. Han kjøpte en cola, tente en ny sigarett og brettet ut den bærbare. Han måtte finne ut hvor Innerst egentlig befant seg, og han måtte finne ut hva som skjedde med Gustav Vige når han kom inn i avislokalet.

Ny morgen

Det luktet syrlig fremkallervæske, varm voks og Blå strek i lokalet. En hjemmerullet sigarett lå og oste for seg selv ved siden av perfemaskinen Ragnvald Arntsen hadde benyttet kvelden før. Fra et lite siderom Gustav Vige ikke hadde registrert tidligere, hørte han fingre som løp over et tastatur. Han så på armbåndsuret sitt: 8.20.

«Tidlig på’n?» spurte Ragnvald Arntsens bak ham. Gustav snudde seg og så hvordan Arntsen jobbet med å få de store hendene til å kneppe igjen knappene i gylfen.

«Jeg tror ikke du sa noe om når jeg skulle begynne i dag», stotret han mot redaktøren. Den lange knoklete mannen hørte ham ikke, men fortsatte med gylfen:

«Verden går visstnok fremover. Hele tiden. Hjulet, telegrafen, radioen, månelandingen, internett! Og glidelåsen! Men likevel! Likevel blir det moderne med knapper i gylfen! Knapper! Og hvilke knapper? Jo, metalldingser som er for store for knappehullene. Snabben slipper ikke ut før et sekund før katastrofen. Etter lensing er det som å låse inn en innsatt på Ullersmo. Buksefabrikantene har horn i panna! Jeg skriver en leder om det en dag!» Arntsen snakket lavt og hest, henvendt til seg selv og gylfen. Gustav Vige hevet øyebrynene overrasket. Hans nye sjef kunne tydeligvis ikke uttale lange setninger. Arntsen hugget dem av som om det var peisved han kappet. Gustav forsøkte å forlenge samtalen - uansett om innholdet virket uinteressant:

«Tror du Levis eller de andre jeansfabrikantene leser Innerst Tidende?» Han smilte forsiktig mot den brummende, lange mannen som straks myknet i alle rynkene og lot blikket sitt synke inn i øynene til sin nye typograf:

«Alle burde lese Tia», svarte han hviskende, men fortsatte i normalt stemmeleie i det han gikk foran Gustav inn i lokalet, tok den osende sigaretten, suget heftig og lot røyken komme ut sammen med ordene:

«Jeg sa i ni-tia, men at det var greit nok om du kom i ti-tia. Om morran. De dagene vi har deadline, må du holde på i en tolv timers tid. Men de øvrige kan du tusle litt tidligere. OK?»

«OK», svarte Gustav Vige og var godt fornøyd.

«Spist noe?» undret Ragnvald Arntsen.

«Ikke siden i går kveld».

«Ragnis pizza?»

«Mmm».

«Mett fortsatt?»

«Hadde vært allright med ei skive og noen bøtter kaffe».

«Da stikker vi bortom Innsia. Verten er en djevel på frokost. Skal bare innom posten først».

Ragnvald Arntsen grep en gul, lang regnfrakk som hang på en skjev stumtjener ved døren og klampet ned den knirkende trappen. Gustav så mot det lille kontoret der fingre fortsatt løp over et tastatur, før han fulgte redaktøren.

Utenfor hadde regnet gått over i sludd og vinden hadde tiltatt.

«Den verste vinteren vi har hatt noen gang», sa Ragnvald bak leppene som var klistret sammen om sneipen. Han gikk inn glassdøren til Innerst Landhandleri, Gustav fulgte tett og stod plutselig i en annen verden. Neonskiltet utenfor hadde fått ham til å tro at lokalet ville inneholde en typisk dagligvareforretning. En med selvbetjeningsgvogner og lange hyller med varer der kundene måtte smyge seg fram som om de skulle gjennom en labyrint langs et spor som skulle føre dem forbi alle forretningens varer.

Men neonskiltet var det eneste moderne med Innerst Landhandleri. Innenfor dørene luktet det av terpentin, kanel, OMO, skråtobakk, røykalaks, lærsandaler, sildegarn, iskrem, tamponger, pilsnerøl og strikkaslips. I taket hang det varer, i hyllene bak disken lå det alt mulig et menneske måtte ha bruk for for å gjennomleve en uke, og gjennom en åpen dør kunne Gustav Vige se inn på et lager som måtte inneholde alt det et menneske måtte ha behov for i helt et liv. Han hadde aldri vært inne i et gammeldags landhandleri. Men han hadde sett reportasjer om det på TV. Bak den lange disken som var av tre og der treverket ikke kunne juge seg bort fra å være slitt ned av mange generasjoner kunder, stod en liten firkantet mann i femti-årene, med små briller og lite, hvitt hår. Han var like høy som han var bred og de samme proporsjonene så ut til å gå igjen i alle kroppsdeler. Gustav Vige lurte på hvordan mannen klarte å komme opp til øverste hylle, men antok at han spratt. Synet av den lange, tynne Ragnvald Arntsen på den ene siden av disken stirrende ned på den lille firkantede på den andre siden, fikk en nyfødt latter til å kile mellomgulvet hans, og han måtte snu seg bort for å avlive den.

«Hils på Gustav», sa Ragnvald til mannen bak disken.

«Åh - den nye typografen», svarte mannen. Gustav tok seg sammen og snudde seg mot den firkantede som allerede hadde rakt ut en firkantet neve over disken mot ham. Gustav grep den og besvarte en kraftig, firkantet hilsen, mens han kjente gjenferdet av latteren i halsen, og stønnet fram:

«Vige».

«Andreas», svarte den firkantede: «Andreas Innerst. Hyggelig at det kommer nye folk hit. Nye kunder vet du. Du må gjerne skrive hos meg».

«Jotakk, jeg er jo vant til å skrive. Bøker og den slags. Romaner. Jeg er kjent for mine romaner. Men nå ville jeg gjerne jobbe i et roligere miljø. Da synes det som om Innerst er et bra sted». Gustav Vige kjente en varm søyle av stolthet vokse opp gjennom ryggmargen før den foldet seg ut som en glad blomst inne i hodet.

«En typograf som skriver? Duverden». Det glitret bak de små brillene til Andreas Innerst.

«Javisst, har du ikke lest dagens utgave av Inn.... av Tia?» svarte Gustav Vige og hevet et øyebryn i påtatt forundring. Selv om han følte at tunga vokste i munnen, likte han allerede den nye rollen Ragnvald hadde gitt ham. Kjøpmannen bredte ut et firkantet smil og avdekket brune, firkantede tenner:

«Fra perm til perm - ja i den grad man kan si at Tia har noe annet enn permer».

«Så så», sa Ragnvald Arntsen: «Posten. Kan jeg få posten».

Andreas Innerst forsvant bak disken og dukket opp igjen med en bunke konvolutter som han skjøv over den slitte treflaten mot redaktøren:

«Jasså, du har fått tak i en forfatter igjen», sa han og snudde seg mot de velfylte hyllene bak seg. Flyttet på noen flasker Zalo før han snudde seg mot Gustav:

«Men du må gjerne skrive hos meg - eller krite om du vil. Det var det jeg mente. Så trekker Ragnvald det av på lønna».

«Åh, sånn!», Gustav Vige rødmet og kastet et drepende blikk mot Arntsen. På disken bak sjefen så han en bunke nytrykte utgaver av det lokale blad. Han skrittet rundt den lange mannen, grep et eksemplar, konstaterte at forsiden var ubehjelpelig i sin layout, bladde opp på side to og forventet å se sitt eget ansikt avbildet under tittelen «Tia utvider staben». I stedet fant han et bilde av en mann og en kalv og tittelen: «Første kalv på Kværnvik». Det stod ikke et ord om Viges påståtte forfatterskap.

Han snudde seg mot Arntsen som var i ferd med å brette sammen sitt lange legeme mens ansiktet forandret farge fra brunbarket til aubergine. Den firkantede på den andre siden av disken hadde blåst opp ansiktet sitt og i tillegg gitt det en signalrød farge.

«Men det står jo ikke...» sa Gustav Vige og følte en blanding av sorg, sinne og lettelse, mens de to plagede herrer fikk utløp for innestengt latter på hver sin dramatiske måte: Ragnvald Arntsen holdt seg fast i disken med de store nevene, mens han forsøkte å rette opp det sammenbrettede lange legemet under latteranfallene. Den firkantede Andreas Innerst holdt seg også fast i disken med sine firkantede fingre, men det var for ikke å blåse bort fra arbeidsstedet under utpusting av eselskryt-lignende latterhyl.

Gustav Vige var redd for smittsomme sykdommer, men forstod at det ikke fantes noen vaksinasjon mot denne, så han lot seg smitte i trygg forvissning om at den ikke var livstruende, og med en ny, lysende glede i magen: «Jøss, Ragnvald har iverksatt en spøk for å markere at jeg kom hit, og hele bygda er tydeligvis informert! Da er ikke min plass i deres virkelighet basert på en løgn, men på en vits. Det er bedre», tenkte Gustav Vige.

* * *

«Jeg fikk en telefon i går kveld», sa han til redaktøren da de gikk mot Innsia kro. Gustav Vige ville teste reaksjonen til mannen som eide huset og som utvilsomt måtte vite at det ikke fantes noen telefontilknytning, slik Ragni hadde sagt.

«Det er bra», svarte Ragnvald Arntsen.

«Bra?»

«Ja, da fungerer telefonen».

«Overrasker det deg?»

«Ja».

«Hvorfor det?»

«Fordi telemontører til sine tider er noen rotehuer».

«Så det er installert telefon i Nordkapp?»

«Sa du ikke nettopp at du fikk en telefon i går kveld?»

«Jo, men Ragni påstod at det ikke var installert telefon der».

Ragnvald Arntsen stanset, pustet dypt og skrudde øynene sine inn i Gustav Viges:

«Ikke lur meg til å tro at jeg har valgt feil typograf, Gustav!»

«Beklager. Men da jeg trakk i ledningen etter at telefonsamtalen var over, så virket det som om apparatet ikke var tilknyttet nettet. Det virket som om jeg hadde snakket i telefonen uten at kontakten var i. Og det ville jo ha vært merkelig».

«Enig».

«Jeg mener, jeg ble redd. Jeg trodde at jeg hadde...».

«Enig. En kjempeidé, Gustav. Å ringe uten at kontakten er i, blir billigere. Faktisk gratis. At jeg ikke har tenkt på det».

Ragnvald Arntsen begynte å gå igjen og Gustav langet ut ved siden av ham:

«Så det er innlagt telefon der nå? Hva med ledningen og kontakten?»

«Montører! Kan aldri stole på en montør. Han har vel smelt opp en slapp kontakt. Du får flytte stolen ved vinduet og dytte inn støpselet igjen. Jeg vet ingen annen råd. Men regningen - tellerskrittene trekker jeg av på lønna di. OK?»

«OK», svarte Gustav Vige.

Lasarus

Da han satte seg ved et av bordene i lokalet som innvendig minnet om en tømmerkoie, og da Arntsen hadde brettet seg ned på en stol på den andre siden av bordet, trakk Gustav pusten og spurte:

«Så det var en spøk altså?»

«Spøk?»

«Den artikkelen om meg selv, som jeg brakk om på side 2?»

«Mmm», bekreftet Arntsen og så mot disken.

«Du skremte livet av meg da jeg så det som stod der».

«Ja ikke sant?»

«Og Andreas på butikken visste om det?»

«Gjorde det samme da William begynte for fem-seks år siden».

«Men den artikkelen kom heller aldri på trykk?»

«Nei».

«Men alle vet om det?»

«Lita bygd. Her behøver ikke noe stå i bla for at folk skal kjenne til det».

En mann på Gustavs alder kom fram bak disken. Han var iført t-skjorte med påskriften «Innsia kro», stripete kokkebukse, flekkete håndkle festet til bukselinningen og hvite tresko. Han hadde en svart sleik som var klistret bakover skallen og endte i en fet hestehale ned mellom skulderbladene. Håret bar preg av mange timers arbeid over smultgrytene.

«Der kommer Lasarus med menyen», sa Ragnvald og nikket mot kro-verten, mens han trakk fram pakka med Blå strek.

«Vær hilset, du kunstner mellom skinninnbundne permer», sa mannen med et fett smil - han måtte ha inhalert stadig og kraftig mens han jobbet i den feite dampen. Før Gustav rakk å rekke hilsehånden mot ham, krafset han den til seg og knadde den som om den var et lekkert stykke indrefilet:

«I denne dikterstue vil du finne liv, latter og inspirasjon til nye store verk. Er du fortsatt mett etter Ragnis pizza, eller kan vårt utmerkede kjøkkenpersonale by på en utsøkt frokost?»

«Jeg er redd mitt forfatterskap er noe oppskrytt», svarte Gustav Vige og så inn i krovertens smilende øyne. Der inne var det ikke smult-glatt, men vennlig.

«Så spøken er allerede avslørt? Det var ille. Jeg hadde håpet å spille på den en stund. Nåvel. Velkommen skal du være. Jeg går ut fra at din ærbødige sjef allerede har avslørt mitt fornavn. Det er min gamle herr far som har gitt meg det fordi han håpet at det skulle påføre meg en voldsom lyst til å stå opp. Men det fungerte ikke helt etter hensikten. Ettersom jeg aldri går og legger meg. På den annen side er mitt etternavn Rogn og det kan gi mange assosiasjoner, blant annet om egglegging eller dampende, kokt rogn. Sex, mat og alltid åpen! Klart jeg måtte bli kro-vert!»

Lasarus Rogn trakk pusten og Ragnvald Arntsen blåste en tykk blå strek inn i ansiktet hans:

«Vi tar speilegg og karbonade. Og den store kanna med kaffe».

«Mitt personale arbeider på spreng for deg og den nye mann i vår bygd, herr redaktør», sa Rogn og bukket påtatt elegant mot redaktøren.

«Han har bare speilegg og karbonader på denne tiden av døgnet. Og den store kanna har jeg selv kjøpt og plassert her. Kjøkkenpersonalet består av ham selv. Men Lasarus liker å spille revy. Han tror livet er en vits», sa Ragnvald til Gustav.

«Kan du se noen vits i livet dersom det ikke er en vits?», spurte Lasarus med et smil han kunne ha speilet eggene på.

«Morsomt», svarte Arntsen tørt og børstet bort kroverten som klapret i sine tresko tilbake bak disken.

«Reskappen vår pleier komme innom på denne tiden. Dersom du er heldig, skråstrek uheldig, så får du treffe ham i dag», sa Arntsen og myste på sigarettgloen.

«Reskappen?» spurte Gustav Vige.

«Mmm», svarte redaktøren.

Avhengig

Henrik Werge hadde stanset på Berkåk. Han ønsket å skrive mer, men visste ikke hvor han skulle hente ordene. Hodet hans var som et krater - tomt etter en utblåsing. Han visste ikke hvordan han skulle etterfylle det. Tilstanden hadde aldri plaget ham tidligere - hodet var alltid et tomt krater når han hadde skrevet lenge. Så kunne han bare la det være i fred i en time eller noen dager, og det ble etterfylt med nye ord. Men nå hadde han ikke tid til å vente i en time - langt mindre i noen dager. Han måtte få nye ord inn, slik at han kunne flytte dem ned på skjermen.

Han lukket øynene mens Mazdaen murret forventningsfullt rundt ham. Den ville videre. Selv ville han gjerne sitte litt til, kanskje få seg en liten dupp for at søvnen skulle skape nye ord inn i hodet hans. Henrik Werge ønsket intenst å få litt mer kjennskap til menneskene han skulle oppsøke.

For nå trodde han på det. Han trodde at de var der. De var ikke bare inne i hodet hans, eller i den lille boksen han hadde på fanget. De var ikke bare bokstaver og ord på skjermen som lyste opp ansiktet hans. Han var blitt helt sikker under den ensomme bilturen gjennom snøen over fjellet fra Alvdal til Berkåk - en biltur som ikke bare var ensom fordi han var eneste bilist på veien - men også fordi han hadde fått hjernen til å holde kjeft. Enten hadde hjernen innfunnet seg med at dens hersker - herr Werge - var sjef og derfor i respekt hadde kuttet ut sine skeptiske kommentarer, eller hjernen brått var omvendt fra skepsis til tro. Henrik Werge orket ikke tenke på årsaken til at hjernen plutselig hadde bestemt seg for å koble over fra skeptisk debatt til taushet. Kanskje den rett og slett hadde bestemt seg for å la den gale eieren få leve ut sin galskap. Hjerner er rare sånn.

Uansett: Han var svært sliten av å tenke, av å kjøre og av å skrive, men han måtte videre både med tenking, kjøring og skriving. Krateret gapet fortsatt tomt. Henrik Werge gav opp forsøket på etterfylling, plasserte den bærbare med tent skjerm i passasjersetet og satte bilen i gir. Veien ormet seg glatt og bratt ned mot elven Orkla der eventuelle tidlig ankomne laks fortsatt kunne føle seg trygg i noen uker.

«Jeg vet ingenting om laks», sa Henrik Werge:

«Kanskje elva er tom for laks hele året, bortsett fra de ukene da den stakkars fisken blir bedøvet av egne hormoner og må høyest mulig for å oppleve det fantastiske å tømme rogn og melke. Beruset av tanken om elskov biter den på alt som måtte ligne en matbit. Og da vil det langs elvebreddene stå en gjeng tobeinte som slenger uti den ene fristelsen større enn den andre, for å avbryte fiskens ferd mot orgasme!»

Han ble så opprørt av tanken at han ropte ut «orgasme» mot frontruten. Den ble dugget og bilens ventilasjonssystem måtte ha hjelp av Werges håndbak for å fjerne de små vanndråpene fra glasset. Tanken på laksen hadde fylt opp krateret med nye ord.

Ved Løkken stanset han bilen ved Thamshavnbanens stasjon. Natten var blitt gammel og grå rundt ham. Klokken var kvart på sju om morgenen og han var ikke alene i det beskjedne samfunnet. En og annen med sengevarmen fortsatt i kroppen, var på vei til jobb.

Henrik Werge var støl. Bilsetet hadde gnaget seg inn i ryggraden hans. Øynene hans var såre og magen var en sulten liten knute. Men krateret var fylt opp igjen. Det var så fullt at det ville renne over når som helst. Lysten til å skrive var intens. Den var et sug i sjelen. Han kunne dempe suget ved å flytte ord fra krateret, men han visste at følelsen av tilfredshet bare ville være kortvarig. Brått forstod han hvorfor en narkoman måtte ha enda en sprøyte selv om den bare ville gjøre virkeligheten varm og grønn en kort stund før ny svart kulde ville glefse etter strupen.

Henrik Werge hadde kjent suget mange ganger tidligere. Det var smertefullt deilig som en smilende gråt eller gråtende latter.

Han skrudde av tenninga og gikk ut av bilen. Måtte ha luft og kulde mot ansiktet før han dukket inn i ordene. Han gikk et par runder foran den gamle jernbanen. Det var kuldegrader og det knaset under skoene hans da han beveget seg over plassen. Han trakk pusten heftig og slapp den ut i en sky av utpust som svevde bortover perrongen og forsvant i det grå lyset fra en ny dag. Det kalde oksygenet dannet sprudlende bobler i krateret hans. Nå var han klar til å dempe suget. Han satte seg inn i bilen, løftet den bærbare opp på fanget og direktekoblet krateret til fingrene. Ordene rant ut på skjermen og ble til bilder.

Reskappen

De fikk hver sin plett tildekket av tre speilegg med sprø kanter, to rykende karbonader - antagelig fra en frossenmat-produsent, tenkte Gustav Vige - to ferske loffskiver, et salatblad (nyvasket med perlende vanndråper) dandert med en stjerneskåret tomat og en spiralformet agurkbit, samt et dryss med blandingskrydder. De fikk hvert sitt store steingodskrus, og hvert sitt sett kniv og gaffel innpakket i linserviett. Krusene var varme og da Lasarus Rogn smalt den store, tunge termokannen i bordplaten, var Ragnvald rask med å fylle dem opp.

«Kald kaffe er som en frigid jomfru», sa han og skjøv med tunga den døde sneipen bort i høyre munnvik, mens han spiddet en karbonade og skyflet den inn via venstre munnvik. Han tygget to ganger og kastet inn et speilegg sammen med en halv loffskive.

Gustav glemte å spise selv - ble fascinert av hvordan sneipen unngikk den endelige løsning gang på gang.

«Ikke sulten?» spurte Ragnvald Arntsen.

«Hva? Jo jøss. Som forfattere flest er jeg utsultet. Men si meg en ting - hvorfor tar du ikke ut sneipen?»

«Sneipen?»

«Sigarettsneipen i - skal vi se, det blir høyre munnvik for deg. Hvorfor tar du den ikke ut? Blir på en måte enklere å spise da».

«Har ikke tenkt på det», svarte Ragnvald Arntsen og vippet sneipen inn i munnen sammen med den andre karbonaden.

Gustav Vige himlet med øynene, ristet på hodet og lo.

«Og jeg trodde jeg var sprø», sa han og skar over den ene eggeplomma så det gule rant sakte utover den ildrøde tomat-båten og den dypt grønne agurk-spiralen. Så stakk han gaffelen i den ene karbonaden som til hans store forundring svarte med å avgi en liten dråpe rødlig kjøttkraft, skar av en bit og så at karbonaden ikke var fra frossenmat-produsenten, men at den var et resultat av Lasarus’ håndtering av karbonadedeig. Han puttet den i munnen og kjente at det ikke smakte fryseboks, men home-made. Real home-made. Han skar over og puttet inn et flak eggehvite og så bort mot disken. Lasarus blunket kjapt tilbake. Ikke som en homo-invitasjon, men som et svar på spørsmålet som aldri ble stilt: «Joda, vi lager maten vår sjæl».

Ragnvald Arntsen slurpet i seg halvparten av innholdet i kaffekruset, spiddet den siste loffskiven på gaffelen og lot den rotere på tallerkenen for å gi den mulighet til å suge opp de siste rester av egg- og karbonadesafter før han dyttet den inn i munnen. Tygget en gang og sa mens han stirret over Gustav Viges skulder:

«Nå bør reskappen komme».

«Unnskyld?» Gustav Vige hadde bare fått i seg en av karbonadene, to av speileggene og halvparten av den ene loffskiven. Dessuten hadde han nippet til kaffen som var varm og sterk.

«Klokken er slagen», sa Ragnvald Arntsen og trakk fram Blå strek-pakka.

Gustav Vige snudde seg og så klokken på veggen bak ham. Den var formet som endestykket på ei øltønne der viserne fortalte at klokken var 10.

«Vi burde kanskje gå tilbake til jobben?» spurte han forsiktig, mens den ene flapsen på det tredje speilegget klasket mot haken hans.

«Hysj, reskappen er sein i dag. Snart 30 sekunder sein», sa Ragnvald Arntsen og lukket leppene ømt om den nyrullede streken. Da gikk døren opp med et smell og en pinlig tynn mannsrøst, med svært slepne konsonanter, ropte:

«Er det noen fariseere i tempelet i dag, Lasarus?!»

«Ja det er to», svarte Lasarus.

«Så, stå opp og vis meg dem!»

Gustav Vige tygget av speilegg-biten og lot det utenfor munnen falle mot tallerkenen. Han snudde seg mot inngangsdøren og så reskappen i all sin velde - og det var ikke mye velde å snakke om. Mennesket han trodde måtte være i redskaps-bransjen, var prest. Res. kap. selvsagt. Og han beveget seg tydeligvis ikke rundt i det lille samfunnet inkognito. Han var iført sort prestekjole med gammeldags prestekrave og han holdt sin sorte bibel høyt i høyre hånd. Så veldig høyt ble det likevel ikke fordi den stedlige representant for Kirken, var en svært liten mann. Rundt 1,60 antok Gustav.

Lasarus reiste seg fra sin plass bak disken, skrittet militært energisk over gulvet mens han stemplet treskoene i plankene, tok tak i prestens venstre arm og geleidet ham bort til bordet med «de to fariseerne». Gustav Vige visste ikke hvor han skulle legge fra seg kniv og gaffel, om han burde fortsette å spise, eller folde sine hender andektig over de døde restene av frokosten.

Ragnvald Arntsen tente på tuppen av sigaretten der han som vanlig hadde unnlatt å knipe av tobakkstusten, inhalerte og sa:

«Reskapp, jeg har den ære å presentere deg for Gustav Vige, vår nye typograf».

Gustav Vige reiste seg så heftig at kaffekruset hans veltet, rakte fram hånden og fikk reskappens bibel banket inn i den.

«Heisann min sønn, vil De være snill å holde denne bok mens jeg tømmer et beger for vår alles lykke», sa kapellanen og tok i mot halvliteren Lasarus Rogn rakte prestemannen. Begeret ble tømt i et drag, det ble rapet kort og reskappen ropte med sin tynne røst:

«Her må det mer til!»

Så satte han seg på stolen ved siden av Gustav Vige som så beskjemmet ned, mens han lurte på hvor han skulle gjøre av mannens hellige bok. Lasarus Rogn klampet over gulvet mot ølkranen. Reskappen stirret tett etter ham og rakte høyrearmen mot ham da han returnerte med nok en halvliter. Den ble kastet ned i det samme ginungagap som den første. Så oppdaget reskappen at det var noen på stolen ved siden av seg - endog noen som holdt hans hellige bok. Han grep rundt Gustav Viges hånd med sine tynne, små, hvite fingre og sa med sin gjennomtrengende tynne røst:

«Men denne har De ikke skrevet, herr Vige». Så snudde han hodet mot Gustav og sistnevnte så inn i et par alkoholiserte øyne med smilerynker rundt, en rett nese som gikk opp til en flat, høy panne, en bar skalle som var kranset av flagrende og fjonet hår samt to små spisse ører. Ansiktet så ut til å sveve på grunn av den hvite prestekraven og den sorte prestekjolen som ikke hørte hjemme i kroas omgivelser.

Gustav Vige mente at om han hadde et forhold til Kirken, så var det dårlig. Han forbandt Kirken med morens og farens begravelse selv om han i farten bare kunne huske morens. Og han oppdaget at han også forbandt Kirken med sin egen triste konfirmasjon. Den ble en katastrofe. Han hadde kastet opp da han stod på kne ved alterringen fordi den gamle sognepresten hadde lagt hånden på hodet hans. Trykket fra den gamle hånden hadde minnet ham om trykket fra den samme hånden mot skrittet hans da han etter den siste konfirmasjonstimen måtte sitte igjen for å lese i katekismen. Men så steg det fram et positivt kirke-minne også: Menighetssøsteren som hadde kommet bort til ham under morens begravelse. Hun hadde løftet haken hans, latt den ru, men likevel myke hånden sin, stryke bort tårene på kinnet hans og så hadde hun sagt, mens hun lot de våte, lyseblå øynene sine smyge seg inn i hans: «Ikke vær redd lille gutt. Jesus elsker alle barna».

Nå satt han brått og uventet igjen ved siden av en Kirkens tjener. Vedkommende tjener var iført det samme skremmende antrekk som sognepresten med de krafsende klørne. Vedkommende var endatil påfallende høyrøstet, og om Gustav Vige skulle være ærlig - noe den barne-elskende Jesus sikkert ville ha insistert på: Mannen var direkte full. Antagelig hadde han vært full da han kom inn døren, så bare Gud visste i hvilken tilstand han hadde vært kvelden og natten i forveien. Gustav torte ikke en gang tenke tanken: «En drita prest». Men så var det gjort. Han hadde tenkt det og rettet blikket brått mot reskappen. For hadde ikke preste-fyren kommet med en hentydning til spøken om Gustav Viges forfatterskap? Trodde den lille, fulle mannen at han skulle få seg en god fyllelatter på hans - Gustav Viges - bekostning?

Med håndbaken tørket Gustav bort speilegg-rester fra leppene. Han kjente preste-hat og mot stige i seg, og åpnet munnen for å si sin innerste mening om hender som det ene øyeblikket lå andektig foldet, mens de i neste øyeblikk krafset i skritt eller hevet ølseidler.

Reskappen kom ham i forkjøpet med en røst som ikke lenger bare hadde slepne konsonanter, nå var de høvlet helt flate:

«Kjære Gustav Vige. De er velkommen hit. Vi har ventet på Dem. Her er De en ønsket person. I dette samfunnet er det plass for alle. Selv en alkoholisert prest. For Gud liker til og med en fyllik som meg. Og jeg kan forsikre Dem om at han setter pris på en forfatter og typograf med kjærlighet til sitt eget håndverk. De er velsignet i blant oss».

Så la presten, veldig forsiktig, sin egen hånd over Gustav Viges gaffelhånd, klemte til slik at Gustav fant det riktig å slippe gaffelen. Presten løftet Gustavs hånd og kysset hans langfinger. Ikke som en pervers handling, men som en teatralsk velkomst. Den påståtte forfatter hadde ikke hjerte til å avsløre at presten hadde tatt en spøk spredd som et rykte, for å være alvor.

Deretter løftet reskappen hodet og så inn i Gustav Viges ansikt. Gustav forstod at Herrens tjener hadde noen problemer med fokuseringen, men han forstod også at blikket var ærlig ment:

«Mitt navn er Retsel, Fredrik Retsel. Jeg er residerende kappelan i Innerst menighet. Det er en menighet som består av troende. Bare de færreste tror på det jeg forkynner, men så lenge et menneske er troende, så er det velkommen i Innerst kirke. Det er en liten kirke, men den er stor nok til all mulig tro. Uansett er det den samme gud vi tror på».

Gustav Vige svelget noen slimete eggrester som hadde hengt seg fast bakerst i svelget, tok i bruk det nye motet sitt og svarte:

«Jeg tror egentlig - tror jeg - ikke på noen gud».

Ragnvald Arntsen så på ham og smilte, mens han inhalerte dypt fra den blå streken sin. Presten med det voldsomme navnet løftet blikket mot Gustav Viges panne, stirret i et halvt minutt og svarte:

«Mmm-nei? Den som ikke tror på noen gud, tror også? Ikke?» Han klarte å se med begge øyne mot Gustav Viges som ble forfjamset:

«Jo-oo? Mener du at en som ikke tror, har en tro?»

«Korrekt! Nettopp! Lasarus! vil De la en ny øl oppstå i min hånd! Her venter vi ikke i tre dager på en oppstandelse, Lasarus! Vi venter å få et mirakel akkurat NÅ!»

I det samme reskappen med sin tynne, men likevel myndige røst uttalte ordet «NÅ», klasket Lasarus Rogn en ny, duggende halvliter i bordet foran presten. Kroverten var påtatt streng i stemmen:

«Nå har hverken jeg eller min revisor tid til å vente på vår lønn i himmelen. Og som du vet - din kreditt har gått ut - så om du ville være så himmelsk å slenge 120 kroner på duken, så ville englene synge for deg».

Presten ble trist. Gustav Vige så at reskappens ansikt begynte å smelte som om det var et alterlys.

«Sett det på meg», sa Gustav:

«Kontoen min er vel fortsatt ganske ren?»

«Vel, det står to frokost og to liter kaffe på den, men greit. Du synes å ha et visst inntjeningspotensiale, Gustav. Så jeg setter øllene til reskappen på deg også. Men vær oppmerksom på at jeg har fullmakt til å trekke det av lønna di?»

«I orden», svarte Gustav og så på presten som straks fikk mer liv i øynene - til tross for det plagsomme fokusproblemet:

«Du har - kan jeg få si - et merkelig etternavn. Det kan jo skremme en viss mann på flatmark?»

«Mener De Faen på flatmark? Jo, De har rett. På norsk virker det skremmende å hete Retsel. Det er som om jeg var sønn av grev Dracula, eller sydd sammen av doktor Frankenstein. Men språk er merkelig. Mitt etternavn er tysk. Vet De hva det tyske ordet retsel betyr direkte oversatt til norsk?»

«Har i grunnen ikke tenkt på det».

«På tysk skrives selvsagt retsel med a med tødler. Da blir det egentlig enda mer skremmende - spør De meg - lest med norske øyne. Men på tysk betyr rätsel «gåte». Mitt etternavn betyr «gåte», min kjære venn. Hva annet kunne jeg bli enn en alkoholisert prest som tillater alle troens gåter i min menighet?»

«Nei, gudene vet», svarte Gustav Vige og beit seg i tungen:

«Men hvordan kom slekten med det noe spesielle navnet til Norge?»

«Håpet De skulle spørre om det, herr forfatter. I 1700 og den tid begynte gruvedriften i Løkken å ta av. De fant mye nyttig inne i fjellet - ikke spør hva de fant, jeg vet bare at det var nyttig. Men de hadde et problem: De hadde ikke fagfolk til å få ut det nyttige og måtte importere utenlandske - blant annet tyske - gruvearbeidere. En av dem var herr Rätsel. Han var en såkalt stiger. Denne herr Rätsel traff ei vakker lita jente i Løkken-distriktet, formodentlig en av de få gangene han var utenfor gruvesjakten. De hadde vel lørdager på den tiden også. Kanskje var det dans på en midlertidig anlagt platting, og da spellemannen hadde sovnet, klarte kanskje herr Rätsel å overtale den vakre, unge jenta til å bli med opp mellom småbjerkene - språkproblemet til tross. Der må de i alle fall ha praktisert instinktenes språk. Pikebarnet ble grundig befruktet og etter kort tid var det vanskelig for henne å skjule sin tilstand. Hun måtte bare innrømme at en redsel hadde grepet fatt i henne, noe hennes foreldre utvilsomt var enig med henne i. Hadde det fremdeles vært vanlig å brenne hekser i Norge, så hadde de vel fyrt opp med jenta på peisen. Men slik gikk det heldigvis ikke. Da pikebarnet omsider skulle nedkomme og barnet utkomme, må barnefaren ha steget opp av sin gruve og bekjent sin dramatiske synd: Han hadde elsket en kvinne så voldsomt at han hadde tatt bolig i henne. Så da den første norske Rätsel ble født, så skjedde det - så vidt jeg vet - med både en mor og en far ved sin side. At barnet hadde en mor ved sin side, var selvsagt ikke så merkverdig. Men at barnet også hadde en far ved sin side, var oppsiktsvekkende i Løkken på den tiden. Det var ingen engler på marken, men det var en flokk svartkledde kråker der da han kom til verden - den nye Retsel uten tødler. De hadde ikke tødler i Norge vet De. Det var et fattig land. Og pappa Rätsel ville ikke gi gutten noe som ville påføre ham unødige utgifter. Hva han ikke visste, var at han gav barnet et slitsomt navn. Et navn som fikk andre barn til å trekke seg bort i angst. Og da barnet ble voksen, var det vanskelig å presentere seg fordi navnet skremte. Man blir sterk av slik avstand, Gustav Vige. Man blir voldsomt sterk. Lasarus! En øl til på herr Viges regning er De snill!»

Gustav Vige så på Lasarus Rogn og nikket. Lasarus Rogn smilte tilbake, nikket, fylte et rent halvliterglass med øl - over halvlitermerket - og kom forsiktig bort til bordet for ikke å avbryte prestens familiehistorie.

«Så», fortsatte reskappen: «- så, hopper vi over en lang rekke slektsledd. Men jeg vil ikke unnlate å fortelle at alle mine forfedre har slitt med navnet sitt. Og alle er blitt sterke av det. De er blitt møtt med fordommer og angst, fordi det bringer redsel når et menneske kaller seg for Retsel. De ble altså sterke av det alle sammen, og av en eller annen grunn ble mange av dem prester. Det ble altså jeg også, herr Vige. Jeg ble også prest. Endog en alkoholisert sådan. Sannsynligvis var mange av mine forfedre som også var prester, alkoholiserte på grunn av navnet. Men de ble også respektert på grunn av navnet. Menigheten rent ut sagt fryktet dem. For hvem kan beskrive redslene i helvetes dampende svovelpøl bedre enn redselen selv?»

«Men du synes ikke å spre den samme frykt?» forsøkte Gustav Vige forsiktig.

«Det er skarpt observert av Dem, kjære herr forfatter. Nei, vår families hemmelighet er som nevnt skjult i språket. Det er ikke noe skremmende med navnet mitt. Det er bare gåtefullt. Jeg er en gåte for meg selv og omverdenen, men navnet mitt skal leve videre».

«Så fru Retsel har hjulpet til med arvinger?» undret Gustav Vige og tok en slurk av kaffen som var blitt kald.

«De er uvitende ny her. Nei, herr Vige, jeg er ugift, men Vår herre Gud har andre måter å spre arv på».

«Det ville neppe biskopen i Nidaros ha bifalt», kommenterte Vige. Han ante ikke hvor han tok det fra.

«Biskopen i Nidaros har ikke den samme historiske ballast som meg. Min slekt har slept seg gjennom generasjoner med et navn som skremte vannet av omgivelsene. Omgivelser som var språkfattige. Jeg er som nevnt, ugift, men jeg misliker å la min sæd falle til stengrunn. Da er det bedre å la den gro i en hores buk».

«Er det da rimelig å anta at du faktisk har plassert genene dine i et barn, at du har forøket antallet redsler allerede?»

«Ah! Denne mannen, herr Arntsen, skal De dyrke! Han stiller direkte spørsmål. I våre dager er det svært få som stiller direkte spørsmål. De fleste snakker utenom og forbi. De fleste er edruelige og snakker om ting og tang og knipetak. De fleste er pratmakere som lar munnen gå, mens hodet tenker på børsnoteringer. Verden er blitt full av dem som ikke har det åndelige i seg. De bare snakker og snakker og snakker».

Ragnvald la sin store høyrehånd på prestens lille, hvite venstre hånd, klemte til litt forsiktig til ham å være, og dermed holdt res. kap. Fredrik Retsel kjeft - i all sin guddommelig beruselse. Men det rant litt sikkel fra underleppen hans og denne kroppsvæsken la seg som en liten perle på prestekraven hans.

Gustav Vige forstod at han befant seg i et minefelt. Likevel trakk han pusten og fremførte spørsmålet en gang til. Denne gangen litt mer spisset:

«Har du en arving - en som kan bringe navnet ditt videre?»

«Ja, heldigvis».

«Ugift som du er!»

«Tror De, herr forfatter som er vant til å lage nye liv på papiret, at vår Gud bryr seg om i hvilken grad en mann og kvinne har oppholdt seg i et spesielt rom og avsagt en spesiell sammensetning av ord, før de setter barn til verden? Tror De ikke at Gud ser litt større på det?»

«Jo, når du sier det, så passer det bedre til mitt bilde av en rettferdig gud».

«Se der, herr redaktør! De har i Deres arbeidsstokk fått en rettroende. De har blant de ignoranter som allerede omgir Dem, fått en person med innsikt!»

Ragnvald Arntsen rensket stemmen for rester av blå strek og svarte med et mildt smil mot presten:

«Nå er vel min nære omgangskrets i utgangspunktet ganske beskjeden. Og så vidt jeg har oppfattet det, er du en del av den».

«Nåvel», svarte reskappen og hevet sin tynne røst for å markere at han ikke aktet å forfølge temaet:

«Én til Lasarus! Gustavs konto er fortsatt så godt som tom!»

Så stirret han ned i papirduken til ølen kom. Da den stod på bordet foran ham, løftet han glasset, ropte:

«Gud er en kjekk fyr!» Tømte det og rapet langt. Nå var kraven pyntet med flere spyttperler. Han løftet det duggvåte halvliterglasset og parkerte det på Bibelen som lå på bordet mellom ham og Gustav. Gustav krøllet øyebrynene, flyttet glasset, grep Bibelen, tørket bort den fuktige ringen som hadde lagt seg på skinnpermen og la den tykke boka tilbake på bordet. Så la han sin egen hånd på for å hindre at nye glass skulle tilsmusse innbindingen.

«Hvorfor gjør De slik?» spurte res. kap. Retsel med øyne som i hvert sitt hav kjempet mot drukningsdøden.

«Dette er en pen bok. Den er godt sydd i ryggen. Den har skinn-innbinding. Den er påkostet. Trykk-papiret er kostbart tynt. Noen har gjort seg flid med utvelgelsen av skrifttyper og andektig typografi. Denne boken er resultat av en håndverkers innsats. En slik innsats benytter man ikke til å sette et ølglass på. Gjør du det en gang til, får du deg en i trynet», sa Gustav Vige og ble straks engstelig. Han hadde truet en prest i full uniform. Eller en full prest i uniform. Uansett om fyren var beruset eller ikke - prest var han. Mannen hadde Kirkens makt i sine hender. Han kunne folde de små hvite hendene og sende ham - Gustav Vige - rett til helvete.

Nei - det trodde ikke Gustav Vige, men respekten og angsten for prestekraven hang ikke bare i bakhodet hans - den flagret rundt i hele skallen.

Res.kap. Fredrik Retsel lo - ikke voldsomt som etter en vits. Han lo heller ikke ondskapsfullt som hans kolleger ville ha gjort om de tok en synder med hånden i buksa på bakerste benk en søndag formiddag. Fredrik Retsel lo i all sin visdom og all sin rus fordi han hadde truffet for første gang - trodde han i alle fall der og beruset da - et annet menneske som kunne stille de riktige spørsmål og som dristet seg til å gi de riktige svar.

Gustav Vige så hvordan reskappen ble levende i øynene og spurte kjapt, selv om han egentlig kjente svaret:

«Kan du si meg fornavnet på den nye Retsel?»

«Spør hvem De vil. Alle vet det her. Men De - herr forfatter - er ny, så jeg skal svare. Ikke minst fordi hans mor var sammen med Dem i går. Sander Sola Retsel. Det er et navn som kan skape historie! Sander er min sønn. Jeg vil ikke ha noen kvinne heretter, og Ragni vil ikke ha noen mann overhode. Kan De tenke Dem en bedre løsning?»

Gustav Vige grov i det siste speilegget. Det var blitt kaldt og hinnen over plommen var synlig. Det var det verste han visste - når hinnen over plommen var synlig. Da ble egget noe mer enn mat - da ble det noe varmt som var blitt kaldt, noe levende som hadde dødd. Han stakk kniven inn i den døende plommen og lot det gule blodet sige utover tallerkenen.

Res. kap. Fredrik Retsel slo pannen i bordplaten. Gustav Vige hørte at han ikke sang salmer, men at han snorket ganske heftig.

Utblåst

Henrik Werge følte seg utblåst. Det fulle krateret, fingrene som danset over tastaturet og bildene som oppstod på skjermen, hadde tent den herlige flammen i ham. Men presten som hadde dukket opp, var en ukjent vind - og vinden blåste ut flammen. Presten kunne ikke være et produkt av hans egen fantasi. Werges forhold til Kirken var like kjølig og uinteressant som Gustav Viges forhold til den samme institusjonen. Henrik Werges forhold til prester var egentlig et litterært ikke-poeng ettersom det ikke eksisterte. Prester var en yrkesgruppe han ikke gadd kaste bort tanke-energi på. Det var en yrkesgruppe som utga seg for å være noe mer enn en yrkesgruppe. Han så på dem som en gjeng utkledde klovner som påstod seg opphøyet, og som ikke kunne gjøre et skikkelig arbeidsslag - et arbeidsslag det ble penger av. De levde ikke engang av kollekten - de levde da for fanken av Werges innbetalte skatt. Men noe forhold til dem hadde han overhodet ikke. Avgjort ikke. Likevel satt han der en mars-morgen i en kald bil på en parkeringsplass i Løkken, og skrev om en prest? En tanke fiket til ham:

«Dette er jo beviset! Du har trodd at du trodde på eksistensen til Innerst. Men skeptikeren i deg har likevel ligget kneblet i bakgrunnen. Nå kan du løse knebelen og la ham komme til orde, for nå har han ikke lenger noe å si. Han KAN ikke si noe fordi det har kommet til et menneske du ikke har trukket opp av den mystiske brønnen din! Presten er ikke skapt av fantasien din! Nå beskriver du en virkelighet som lever og som vil overta seg selv dersom du ikke sørger for å være litt foran den. Du må ikke la den leve alene nå, men skrive handlingen før den skjer».

«Stopp et lite øyeblikk», det var skeptikeren som hadde fått fjernet knebelen:

«Dette er jo fullstendig vanvittig! Selvfølgelig kommer presten fra din egen såkalte mystiske brønn! Du påstår at prester er et ikke-tema for deg, men samtidig avslører du et hat mot prestestanden. Residerende kapellan Fredrik Retsel er ikke akkurat fremstilt som fetteren til moder Theresa. Du har tvert om forsøkt å beskrive ham så negativt som mulig. En prest drita full på en kro! Men jeg er enig i at han har en egen kraft, for blir ikke fyren sympatisk i alt fyllepreiket? Så om du vil at DET skal være beviset for virkelig liv i Innerst, så gjerne for meg. Kom deg nå endelig av gårde og få svar på om livet som finnes der, er trukket opp av den boblende brønnen din!»

Henrik Werge stønnet:

«Er dette galskap?»

Han skulle til å kaste - men tok seg i det og la i stedet den bærbare i passasjersetet. Så startet han bilen og kjørte videre. Bare få kilometer senere klarte han ikke å kjøre mer. Mens kilometerne hadde rast forbi under ham og lagt seg bak ham i form av frossen veibane, hadde tankene hans - hans egne tanker, ikke den forbannede skeptikerens - gjennomgått møtet med presten igjen. Han bestemte seg for at han var på høyde med handlingen igjen. At han ikke hadde inntatt ledelsen og dermed styrte handlingen, men at han var på høyde med den og beskrev handlingen i det samme øyeblikk som den skjedde. Men om han ventet for lenge, så ville de ustyrlige menneskene han hadde skapt, leve videre uten at han var med, og dermed måtte han skrive en biografi - eller i verste fall et referat - igjen inntil han tok dem igjen. Han likte ikke den tenkte situasjonen.

Ved Svorkmo stanset han utenfor et lite gatekjøkken. Klokken var ni og han gikk inn til et ungt menneske han ikke orket bestemme kjønnet på, men bestilte fire grillpølser, en bakk med potetmos og fire halvliterflasker med cola. Han hatet pose-mos, men den var lett å svelge og fylte godt opp. Nå hadde han ikke tid til kulinariske opplevelser. Pølsene og potetmosen dekket han under en sprut med ketchup og han ble stående noen sekunder og studere fargesjokket: Den fløtefargede mosen mot den blodfargede ketchupen. Han betalte, grøsset og fikk cola-flaskene i en bærepose. Pølsene og den ekle mosen puttet han i seg som var han en fakir, mens han stod foran den blå Mazdaen. Han kastet bakken i en søppelkasse og satte seg inn i bilen, skrudde opp korken på den ene cola-flasken og tømte i seg halvparten før han rullet fem sigaretter som han la på passasjersetet. Så tente han den sjette og løftet den bærbare opp i fanget igjen. Historien der inne lyste mot ham. Presten satt med ansiktet mot bordplaten mens Gustav Vige hadde et engstelig blikk mot Ragnvald Arntsen, som på sin side satt stivnet opptatt av å rulle en ny Blå strek. Lasarus var fastfrosset i ferd med å fjerne seg fra bordet.

«Nå må jeg la tiden gå litt kjapt for dem slik at jeg tar dem igjen», sa Henrik Werge mot skjermen og skrev:

Dobbelt opp

«Sengen på bakrommet står klar», sa Lasarus Rogn, snudde seg og klampet inn på bakrommet for å forsikre seg om at sengen virkelig var klar.

To middelaldrende kvinner kom in i kroa. De kastet et kjapt blikk på den sovende prest og den sigarettrullende redaktør. Men et lengre blikk på Gustav Vige. Så fant de seg et bord hvorfra de kunne se bygdas nyankomne og sa i kor så høyt at han måtte høre det:

«Er det den nye? Er det Vige?»

Gustav Vige visste ikke om det var forstanden eller synet - eller begge deler - som hadde klikket, men de to middelaldrende kvinnene var hverandres speilbilde. De hadde til og med gått i takt bort til bordet der de hadde satt seg samtidig og med de samme bevegelsene. Stemmene deres var helt like, klærne deres var helt like. Gustav Vige konkluderte med at kaffen måtte inneholde stoffer som påvirket hodet hans. Men da han vendte blikket mot Ragnvald Arntsen, satt det fortsatt bare et eksemplar av ham der. Nå hadde han rullet ferdig sigaretten og var i ferd med å tenne på busten av tobakk som tøt ut av enden på den.

«Vil du ikke hilse på oss?» spurte det lille talekoret bydende.

«Hvem er det?» hvisket Gustav engstelig til redaktøren som uanfektet børstet vekk glødende tobakksrusk som hadde blafret ned på den sovende prestens bakhode.

«Søstrene Bjørklund», svarte Arntsen og tørket den sovende prestens munnvik med en serviett. Guds mann på denne lille flekk av jorden, utsondret store mengder spytt i sin mer eller mindre uskyldige søvn.

«Så de er søstre?»

«Veldig søstre».

«Tvillinger?»

«Så du så det?»

«Trodde det var noe galt med øynene mine».

«Tvillinger. Eneggede. De har giftet seg med hver sin Bjørklund. Også de eneggede. Det er slitsomt å snakke med dem. Alle fire».

«Søstrene Bjørklund, var ikke det et par synge-søstre?»

«Helt tilfeldig. Disse synger ikke fullt så bra, selv om de er med i kirkekoret».

Ragnvald Arntsen snudde seg mot søstrene som smilte bredt i retning av Gustav Vige. Redaktøren kuttet kommunikasjonen og spurte - eller ga han en ordre?:

«Hjelper dere oss med å få Retsel inn på soverommet?»

Søstrene reiste seg som én person og kom taktfast over gulvet. Rangvald reiste seg, ga Gustav beskjed om å ta tak i prestens venstre arm. Selv tok han høyre. Søstrene grep hvert sitt ben som om de hadde gjort det før. Noe de også tydeligvis hadde. Gustav så at presten hadde sorte, slitte sko, sorte strømper som lå sammenfoldet ned mot skoene, hårete legger og sorte bukser. Han hadde noen ganger lurt på om prester hadde bukser under den sorte samarien. Nå visste han at de hadde det.

Så bar de den bevisstløse Herrens tjener inn på bakrommet der Lasarus stod ved siden av en oppredd seng. Over sengen hang det et innrammet bilde av en engel i hvit kjortel og store hvite vinger. Den passet på to barn - en gutt og ei jente - som var i ferd med å plukke en blomst ytterst på elvebredden.

«Dette er reskappens rom», sa Lasarus uten å dempe stemmen i respekt for den sovende presten:

«Han har selvsagt prestegården (Lasarus humret), men det er her han sover ut formiddagsrusen sin».

Gustav Vige nikket og slapp prestens tilsynelatende alkohol-døde arm ned sammen med resten av det dypt sovende legemet.

Søstrene Bjørklund smilte hvitt mot ham fra 75 centimeters avstand. Han hadde en følelse av at det dampet fra munnene deres da de sa i kor:

«Nå må du komme og snakke med oss».

( )

«Nei så faen i innerste helvete!» skrek Henrik Werge mot skjermen. «De jævla kvinnfolka forsinker hele greia. Jeg skulle skrive fort og få tiden til å gå unna, og så skal de skravle. Det har jeg ikke tid til. Nå må jeg få unna litt handling her. Jeg må vite hva som skjer når de kommer ut. Jeg må vite hva som skjer på jobben. Jeg må vite hvem de andre menneskene på dette stedet er. Her er det faen ikke tid til småprat!»

) (

«Vi bør vel kanskje gå tilbake på jobb nå?» spurte Gustav Vige med et visst sug i blikket mot Ragnvald Arntsen. Redaktøren svarte ikke med det samme, men stirret under buskete øyebryn mot noe den ene av søstrene holdt i hånden. Så formet han en tenksom trutmunn som bare var ment for ham selv, strøk den av seg og svarte:

«Jeg går, men du må gjerne bli litt til. Du bør bli kjent med folk».

Arntsen kastet et kort glis fullt av smilerynker mot ham før han kjapt transporterte sine nesten to meter ut av rommet og - hørte Gustav Vige engstelig - ut av kroas inngangsdør. Gustav flerret opp et engstelig og svært forsiktig smil mot det delte middelaldrende egget foran seg.

Han følte seg alene med de innfødte og han visste ikke om de var vennligsinnede. Svetten begynte plutselig å renne voldsomt i armhulene hans. Han forsøkte å hjelpe Lasarus med å legge dynen over den bevisstløse presten, men ble føyset bort av krovertens hårpisk.

«Det er så hyggelig med nye mennesker her», sa originalen og speilbildet eller omvendt, foran ham. Han plasserte en imaginær kleshenger i kjeften og smilte bredt mot de to helt like munnene:

«Ja ikke sant? Kan jeg få spandere en kanne kaffe mens vi prater. Kanskje noen wienerbrød?»

«Vent med wienerbrødet til bussen har kommet - etter 12», skjøt Lasarus Rogn inn. Han stod og studerte den sovende presten og fastslo at han hadde gjort alt i henhold til reglementet «Legging av prest».

«Men det finnes kanskje noe annet godt jeg kan tilby?» forsøkte Gustav Vige seg mot de to foran seg. Nå var avstanden mellom ham og de to like ansiktene skrumpet inn til 50 centimeter.

«Ja», sa de samtidig og reduserte brått avstanden til 35 centimeter:

«Du kan lese fra din siste bok for oss, mens vi drikker kaffe».

Gustav Vige skrittet ut av prestens soverom og bort til disken. Den var blitt smittet av innehaverens fettete hår og føltes glatt å ta på. Han lente seg over den og pustet dypt. Det flagret noen tanker gjennom hodet hans. Her var det enda flere som ikke hadde fått med seg at det bare hadde vært en spøk. Hva skulle han gjøre? Han kunne fortsatt late som om han virkelig var en forfatter og finne på noe for å underbygge sin falske status. Eller han kunne fortelle dem at det hele var en spøk. Eller var det slik at de middelaldrende tvillingene ikke visste at spøken var røpet for ham, og derfor forsøkte å gjøre mer ut av den?

Han rettet seg opp og snudde seg mot dem. De hadde fulgt ham tett og stod nå med de to skremmende like ansiktene bare 30 centimeter fra hans ansikt. De var romslige i kroppene sine og i tøyet minnet de mest om to middelaldrende husmødre, noe de visstnok også var. Men Gustav Vige så først og fremst tennene deres. To sett hvite, tilfeldig stablede tannsett innrammet av blodrød lebestift. Ansiktene var brede og i all høyeste grad middelaldrende. Øynene deres som selvsagt også var helt like, var mosegrønne med spetter av gyllent. Håret deres var musefarget og likt satt opp i knute i nakken. Begge hadde strammet knuten så hardt at det medførte et par hvite rynker over ørene.

Så rakte de ham en bok - søsteren til venstre for ham holdt boken i sin venstre hånd - søsteren til høyre for ham holdt den i sin høyre hånd. Boken hadde et omslag i rødt og sort. Han grep den og så en tegning av et ansikt i rødt mot en sort bakgrunn. Ansiktet var fortrukket i smerte. Det rant fra armhulene hans. Over det fortrukne ansiktet på omslaget leste han:

«Gustav Vige».

Under det fortrukne ansiktet stod det:

«Mordet på Henrik W.».

Han snudde boken og kjente igjen portrettfotografiet av seg selv. Det samme fotografiet som Innerst Tidende hadde fått tilsendt, men som bare var brukt for å skremme ham. I en spøk. En spøk der det var nevnt at han hadde skrevet en roman - «Mordet på Henrik W.».

Gustav Vige lot hodet rulle bakover mot skuldrene. Han hørte hvordan det knaket i den øverste del av ryggsøylen. Han stirret opp mot taket. Også det hadde et preg av tømmerkoie la han merke til. Han åpnet munnen og slapp ut all den luft lungene hadde tatt vare på mens han bare hadde pustet med øverste del av dem begge. I tømmertaket så han en kvistformasjon som minnet om en bil - en gammel Mazda.

Sammenkoblet

«Der ja, nå har jeg deg. Nå er vi koblet inn på den samme linje igjen», sa Henrik Werge mot skjermen mens han studerte Gustav Viges adamseple der det pekte ut som en avhugget grein, fra halsens stamme.

«Du har sett en gammel Mazda! I den sitter jeg, din jævel. Nå må du faen ta meg høre på meg. Ikke la deg forlede til å skravle med de gærne damene. Søstrene Bjørklund! Helvete heller, det var en sanggruppe en gang i tiden. Ikke kom og fortell meg at det virkelig er noen som heter det fortsatt - noen som ikke er de virkelige søstrene Bjørklund. De eneggede tvillingene har jeg laget i hodet mitt. De er mitt produkt. Men de skal ikke få lov til å skape forsinkelser her. Det er jeg som bestemmer over denne virkeligheten - bare jeg kan komme a jour med handlingen».

Det banket på bilvinduet hans. Han skvatt så han tisset en liten skvett i trusen.

Det var det ubestemmelige mennesket fra gatekjøkkenet. Han/hun banket igjen og så bedende på ham. Han veivet med høyrearmen og fikk vedkommende til å komme rundt bilen, rullet ned vinduet på sin side og svarte bryskt:

«Ja!?»

«Henrik Werge?»

«Ja?» Ikke fullt så bryskt nå, ettersom mennesket overraskende nok kjente navnet hans.

«Det er telefon til deg».

«Telefon til meg?»

«Ja, det er telefon til deg. Det ringte et menneske som spurte etter deg. Jeg sa du stod utenfor her».

«Hvem er det som ringer?» Angsten sprutet opp i hodet hans.

«En Arntsen».

«En Arntsen?» Angsten ble avfyrt som en nyttårsrakett i hodet hans og gjorde ham helt lam. Han følte at øynene hans ble presset ut av sine trygge huler, at ansiktshuden ble skrellet av ansiktskjøttet, at leppene ble stramme strikker og at tungen ble dekket at tykke skjell.

«Kommer du inn og tar den?» spurte intetkjønnet. Henrik Werge følte at håret stod rett opp, men han kom i et bevisst glimt på at det ikke var langt nok til å gjøre noe inntrykk. Det gnistret rundt hodet hans, små blå bobler steg opp av ingenting og dekket til foran øynene hans, maskinen i fanget hans begynte å bevege seg og krafset ham i skrittet.

«Nå blir jeg fryktelig redd», stotret han mot intetkjønnet.

«Samme faen for meg. Jeg kan be fyren om å dra seg», sa intetkjønnet, som på språkbruken avslørte at han tilhørte hankjønnet.

«Neineinei. Jeg kommer». Ungguttens trusel om å be Arntsen begå unevnelige aktiviteter, vekket Werge. Nok en gang var det ord som gjorde noe med ham. Angsten lot seg låse opp, de blå boblene ble blåst i retning Åndalsnes, og de flagrende gnistene falt kalde mot asfalten. Han trakk pusten dypt, åpnet bildøren og fulgte den stramme rompa til den unge gutten mot gatekjøkkenets telefon.

Henrik Werge tok røret:

«Ja?» pep han hest.

«Henrik Werge?»

«Ja, det er meg».

«Hei du, det er Ragnvald Arntsen, redaktør Ragnvald Arntsen i Tia».

«Hei du. Det var forsåvidt en overraskelse».

«Rimelig det».

«Hva kan jeg gjøre for deg?» Henrik Werge følte det som om han var i en rund glassbolle bestemt for gullfisk. Han var gullfisken i sin egen lille virkelighet, men utenfor glasset kunne alle se inn på ham. Arntsen snakket igjen:

«Ikke skrem Gustav fra vettet er du snill. Jeg trenger mannen her».

«Skremme Gustav fra vettet?»

«Det med forfatterskapet hans var bare en spøk».

«Selvfølgelig var det en spøk, men disse kvinnemenneskene driver jo og vifter med en bok med hans navn på. Ikke aner jeg hvor den kommer fra».

«Vet du ikke hvor den kommer fra?» Ragnvald Arntsen som vanligvis hadde stemmen innstilt på «rolig» eller «helt rolig» hevet den til hakket før «urolig».

«Nei, oppriktig talt, jeg aner ikke. Så vidt jeg vet, har ikke Gustav Vige skrevet noen bøker. Jeg trodde han knapt gadd skrive sitt eget navn».

«Det var hans åsyn bak på omslaget».

«Ja, men jeg...».

«Er du langt unna?»

«Jeg er på...», Henrik Werge snudde seg mot den unge mannen:

«Hvor er jeg?»

«Jøss, har’u kobla ut?» svarte ynglingen med et ekkelt grin som muligens skulle være et service-smil.

«Ikke kødd for faen! Hvor er jeg - jeg har en i telefonen som må vite det!»

Ynglingen vendte hodet sakte mot taket og svarte:

«Jævla mye bråk her nå...»

«Beklager, beklager. Vil du være så snill å si meg hva det heter her?»

«Svorkmo».

«Hørte du det!» ropte han til hullene i telefonen, men hullene i den andre enden av plastrøret svarte med gjentatte pipesignaler. Ragnvald Arntsen hadde kanskje hørt hva den unge mannen hadde sagt.

Henrik Werge takket den unge potetmos-kokeren overdrevent for hjelpen. Så returnerte han skjelvende til bilen, tok den bærbare på fanget igjen og skrev som om Arntsen hadde gitt ham en rå deadline.

Garamond

Gustav Vige grep boka de holdt fram mot ham, kremtet og sa med litt tynnere stemme enn han vanligvis benyttet:

«Så dere har den?»

De to like kvinnene nikket så hakene deres ristet i takt.

«Lasarus, vil du hente en ny tank med kaffe, så setter jeg meg sammen med søstrene Bjørklund og leser litt», hørte han sin egen stemme si. De kniste som to tenåringer og gikk mot bordet sitt. Han fulgte etter dem og satte seg med bordet som en buffer mellom seg og dem. Han pustet tungt, åpnet boka og lot tommel og pekefinger på venstrehånden føle på papiret:

«100 eller 120 grams», tenkte han og så på skriften uten å lese den:

«Det er Garamond 11 punkt på 13 punkts skyting, allright skrifttype for en bok».

Så leste han skriften nederst på den første siden, en slags dedikasjon:

«Til Henrik W. og de andre som søker virkeligheten». Han bladde videre og kom til siden som åpnet med kapitteloverskriften i Garamond halvfet, 24 punkt i 26 punkts skyting.

«Pen skrift, lett å lese», tenkte Gustav Vige.

«Om du ville lese litt fra første kapittel for oss, så ville denne dagen bli til sommer», sa søstrene Bjørklund og vekket ham fra de typografiske studier. Gustav Vige var på randen til bevisstløshet. Han holdt en bok i hendene - en bok han selv hadde skrevet - angivelig. Kanskje var han likevel forfatter? Han lot øynene falle mot bokstavene og leste hest:

Så døden

Da Henrik W så døden, så han den også inn i det hviteste partiet av hvitøyet. Døden var ikke bare noe som stod omtalt i medisinerens bok, men noe virkelig, noe truende. Likevel var det noe i dødens ansikt som virket fristende. Dødningehodet hadde et blikk som truet, men som også lokket. Døden lokket Henrik W mot seg, og Henrik W lo. Han lo mot kraniet og han ropte inn i de tomme øyehulene:

-Jeg kommer snart inn der, og jeg blir med deg ut!

Han hørte hvordan stemmen hans ble omformet til et ekko som spratt fra kranievegg til kranievegg og som til slutt fortapte seg i hullet der den forlengede marg hadde stukket opp for å finne kontakt med hjernens sentral. Han så seg selv stå i den enorme øyehulen som om han stod ved inngangen til en grotte. Han visste at om han gikk et skritt til, så ville han falle ned i underkjeven og om han da reiste seg, så ville han stavre mot en tørr tanngard der gjerdets bestanddeler allerede var blitt gule av tid.

Så snudde Henrik W seg og så inn i revolvermunningen. Det er aldri pent å se inn i en revolvermunning. I alle fall ikke dersom personen bak våpenet - personen som har sin pekefinger på avtrekkeren - vet at noen grams ekstra trykk vil medføre eksplosiv skade. Personen bak denne munningen kjente til virkningen av et prosjektil fra en Smith & Wesson 357 Combat Magnum. Personen bak munningen visste at et par ekstra gram ville medføre at Henrik Ws hode ville eksplodere og innholdet ville bli spredd over veggen bak ham. Han - for personen var en han - ga avtrekkeren de nødvendige gram trykk. Med et ansikt fylt av redsel og vemmelse så han at Henrik Ws hode ble et tomt skall, mens innholdet av det tegnet i rødt et Medusas hode på veggen bak.

Henrik W hoppet inn i grotten og kjente luften som pep rundt ham, mens han falt mot en avgrunn av kjevebein.

«Dette er ikke spesielt lystig», sa Gustav Vige forsøksvis muntert og løftet blikket fra boken mot de to søstrene som stirret henført tilbake.

«Men du leser det deilig», svarte de samstemt.

«Hva er det egentlig i denne boken, som gjør størst inntrykk på dere?» forsøkte han seg, og smekket den sammen som om han forsøkte å drepe en flue som tilfeldigvis spant forbi. Den første siden hadde skremt ham. Han kjente igjen bildet av et hopp inn i et kranium. Men han forstod ikke hvorfra vedkommende forfatter - som i følge portrettet på baksiden, lignet til forveksling på ham selv - hadde hentet det. «Dette kan ikke lenger være en spøk!» tenkte han. «Ragnvald Arntsen kan nok få til en spøk i avisen, men han har da vel ikke trykt en hel bok bare for spøk?».

«Kanskje du vil lese mer for oss senere?» spurte de i kor.

«Vel - dersom jeg får tid til det, så kan vi kanskje ordne det. Men hva om jeg ganske enkelt skrev navnet mitt her på omslagssiden - kanskje med en hilsen til dere - så kunne dere heller lese den høyt for hverandre på samme måte som jeg har lest den nå?» Han ventet spent på svaret i fire sekunder.

De svarte for en gangs skyld i munnen på hverandre:

«Ja det hadde vært...Og så deilig med navnet ditt...men jeg vet ikke om vi får til...det går helt greit med tonefallet...vil du skrive det med en gang....hils til Gertrud og Gertrid...»

«Greit, har noen en penn?» spurte Gustav Vige som om han daglig skrev dedikasjoner i egne romaner. De rakte ham hver sin, dessuten kom Lasarus Rogn med en penn like kjapt som en kelner i en bedre restaurant kom med en gylden lighter til en kunde som var i ferd med å tenne en sigar.

Tiden kommer

Henrik Werge stønnet mot frontruten:

«Gustav Vige er i ferd med å overta den første boken jeg skrev! Den som selvsagt ikke ble en bok - i likhet med de andre. Selv om jeg la det innledende marerittet inn i gjenfødelsen hans, så gir det ikke ham retten til å utgi hele boken under sitt navn! Og så er det dette tvillingparet! De synes å være såvidt pågående at det vil være vrient å bli kvitt dem igjen. Men jeg må bli kvitt dem med en gang. Jeg må skrive dem bort fra jordens overflate. De må drepes! De må rett og slett drepes! Jeg får la lynet slå ned», sa Henrik Werge og oppdaget at potetmos-kokeren stod ved bilvinduet igjen. Henrik Werge rullet ned vinduet og så samtidig på armbåndsuret sitt: 10.23.

«Jøss, som tiden går», tenkte han og sa alt for høyt mot det frekt smilende-spørrende gutteansiktet:

«Ja! Hva var det nå?»

«Skal bare hilse fra han der Arntsen, som ringte i stad. Han ringte igjen og ba deg få slutt på den samtalen med tvillingene Bjørklund. Jeg vettafaen hva han mente. Han la på da jeg spurte.»

Henrik Werge sukket dypt og rullet opp vinduet.

«Fikser du det?» spurte unggutten et par centimeter før vinduet var rullet helt opp.

Henrik Werge nikket bekreftende:

«Jeg skal fikse det - permanent», sa han, men gutten gliste tilbake for han hadde ikke hørt noe bak det lukkede vinduet.

Dedikasjon

Gustav Vige skrev med en noe skjelvende hånd på omslagssiden i boken:

Til Gertrud og Gertrid

med ønske om en god fremtid

i en levende virkelighet

hilsen

Gustav Vige

Han fryktet at boken ville gå i oppløsning foran ham, men det gjorde den ikke. I stedet ble den grepet begjærlig av søstrene Bjørklund - og med boken mellom seg, reiste de seg og forsvant ut av kroa. Et skarpt lysblink fylte rommet og ble umiddelbart etterfulgt av en knallende torden. Det lød som om en bombe av betydelig størrelse hadde eksplodert like i nærheten.

«Duverden, nå tror jeg reskappens sjef er i dårlig humør», sa Lasarus Rogn og klampet bort til nærmeste vindu.

Utgangsdøren gikk opp igjen og søstrene Bjørklund stakk hodene sine inn døråpningen og ropte:

«Det lynte!»

«Javisst» svarte Lasarus Rogn og fortsatte å stirre ut av vinduet:

«Uvanlig at det er lyn på denne årstiden. Jeg tror det slo ned i kirken. Heldigvis er den utstyrt med skikkelig lynavleder. Det ser ikke ut til å bli noe mer av det. Det sludder ute. Ser dere i morgen». Han snudde seg mot Gustav Vige som satt med slappe hender mot bordplaten:

«Den kaffen dere ikke drakk, bruker jeg om igjen. Greit for deg?»

«Greit!» svarte Gustav Vige og løp ut i sluddet. Nå skulle det jobbes.

* * *

Han elsket hvert sekund foran lysbordet med kniven i hånden. Ved hjelp av kjærligheten til yrket klarte han å pakke det siste døgnets mange vanvittigheter ned i en polstret kasse langt bak i hodet. Så hengav han seg helt og fullt til jobben, tok noen friheter med hensyn til skrifttyper og spreket opp layouten på noen uttegninger han fikk fra redaktøren. Uttegningene virket likevel så tvilsomme at han ikke tok dem på alvor. Han var spent på å møte William Grever. Gustav Vige visste at han befant seg i lokalet, for han hadde hørt hvordan journalisten hamret løs på tastaturet i sitt avlukke hele dagen.

«Hva er det journalistene skriver på?» hadde han spurt Arntsen.

«Tastatur», svarte redaktøren og lot pekefingrene løpe over sitt eget tastatur som helt klart var tilknyttet en perfemaskin. Det hadde Gustav kunnet konstatere kvelden i forveien.

«Men hvem perfer det William sitter og hamrer ut der inne i avlukket sitt?»

«Hvem?»

«Ja, han maskinskriver vel på papir og leverer det videre til en perfer som gjør det om til papirstrimler med høl i. Det er jo sånn vi gjør det. Men hvem perfer det her i huset?»

«Alle.»

«Perfer alle?»

«Hør her», sa Ragnvald Arntsen: «Jeg skal en eller annen dag fortelle deg om den dagen jeg overtok her og hvorfor. Men nå skal jeg i korte trekk fortelle deg hvordan det er nå: Jeg kjøpte utstyret til et blad som ble moderne. Det innebar seks perfestasjoner og en fotosetter. Skrivemaskiner gidder vi ikke ha lenger. Nå skriver alle rett på perfestasjonene. William er blitt en djevel til å lese på strimmelen. Ferdig manus legger vi opp i hylla der (han pekte på en opphengt settekasse der perfestrimler lå ferdig med binders og beskrivelse av lengde og innhold). Så tar den som måtte være i nærheten, strimmelen og kjører den gjennom fotosetteren, fremkaller og henger opp satsen til tørk selv. Så kan nattredaktøren selv gå gjennom den enkelte sak og redigere og fikse og bestemme på hvilken side saken skal være.»

«Grafisk forbund ville ha kjørt fram alt artilleriet sitt på Golan-høyden dersom de visste at det foregikk slik?» sa Gustav Vige.

«Driter i Grafisk», svarte Ragnvald Arntsen og skrev videre på sin perfemaskin.

«Men hvem er nattredaktør og hvem lager layouten?»

«Veldig mye mas her nå», advarte Ragnvald Arntsen og fortsatte: «I kveld er jeg nattredaktør ettersom vi ikke har deadline i kveld. I morra er det lørdag og alle har fri, men søndag må vi lage mandagsbla - folk er blitt så bortskjemte at de skal ha avis selv på en mandag - så da er jeg nattredaktør igjen. Og layout er jo bare noen riss på et papir for å fortelle ombrekker’n hvordan jeg vil ha det.»

«Og slik blir det?»

«Nei, den som brekker, ordner det best selv. Jeg driter i om noen er medlem av Norsk Grafisk Forbund, Norsk Journalistlag eller Norsk misjon for zululand. Her lager vi avis, og da er det uinteressant hvilket forbund en tilhører. Jeg har spurt deg før, men gjentar: Har du problemer med dette?»

«Tvert om.»

«Fint», svarte Ragnvald Arntsen og jagde pekefingrene ut på jakt etter nye bokstaver.

* * *

I løpet av dagen og ettermiddagen lagde Gustav Vige flere annonser fra uttegning, eller han tok rasterkopi av ferdig innsendt materiell. Han fikk noen håpløse uttegninger fra redaktøren og lagde sin egen vri til det ferdige resultatet. Ut på ettermiddagen kom en mann i førtiårene ut fra avlukket innerst i lokalet. Han var konservativt kledd i karamellfarget frakk. Under hadde han snusbrun dressbukse og ditto jakke med tweed-mønster. Et impotent slips hang dødt på hvit skjortebakgrunn under haken og var like spennende farget som det kommunale håret hans. Det var gammelmodig velfrisert med kort nakke og lang lugg som var pent bølget og kjemmet til venstre.

Mannen gikk mot Gustav på slitte - «overraskende» brune - sko. Han viftet med pappen fra en notisblokk som viste seg å være påtegnet en uttegning til to nyhetssider. Så hevet han venstre øyebryn dramatisk, rakte fram pappbiten, så forbi Gustav Vige og fremførte som om han stod på en scene under en amatøroppsetning av et teaterstykke:

«Dette er mitt bidrag til bladet. Jeg har skrevet siden i morges. Enkelte vil hevde at uttegningen ikke er fullkommen, men hvem er vel egentlig fullkommen?»

Gustav tok i mot pappbiten, smilte oppgitt, men rakte fram hånden:

«Hei, jeg er Gustav Vige. Du må være Grever.»

«Det er korrekt», svarte William Grever, svingte forbi den utstrakte og gikk mot utgangsdøren.

«Og du tilhører de fisefine», konstaterte Gustav Vige.

Grever stanset, snudde seg noe forvirret, så på Gustav Vige mens venstre øyebryn stod i spenn under den høye luggen, våknet i øynene og svarte fra orkestergraven denne gangen:

«Å! Jeg beklager. Hodet mitt er så fullt av kommunestyret. Du må utvilsomt være den nye typografen.»

«Utvilsomt.»

Grever kom tilbake. Nå var det han som rakte fram hånden. Gustav grep den og fikk følelsen av at mannen rakte ham en død fisk, så han klemte til for å få liv i dyret:

«Hyggelig å hilse på deg William.»

Den døde fisken sprellet forsiktig i hånden hans og journalisten svarte:

«I like måte. Du må gjerne kalle meg William.»

«Det var i grunnen det jeg gjorde.»

«Akkurat. Hørte du ble lurt av Arntsen?»

«Ble visst det.»

«Det er det morsomste han vet. Hver gang det kommer et nytt menneske hit, gjør han det. Neste gang det kommer en ny, er det du som kan le.»

«Kommer det ofte noen nye hit?»

«Jeg begynte her fast for...femten? ... ja femten år siden. Ragni ble ansatt for fire-fem-seks år siden. Og nå er det deg.»

«Hva var det han skrev om deg, da du begynte?»

«At jeg ved siden av å være journalist, også var typograf - og at jeg hadde utgitt flere betydelige romaner.»

«Men det hadde du ikke?»

«Overhodet ikke. Jeg har ikke utgitt noe i det hele tatt.»

«Så du har ikke sett noe til dine påstått store romaner senere?»

«Sett noe til dem? Jeg har aldri utgitt noe, som nevnt, så hvordan i alle dager skulle jeg kunne se noe til dem?»

«Nei - unnskyld - jeg bare lurte. Og typograf er du heller ikke?»

«Det skremte meg mest, da jeg trodde at han ville sette meg til den slags arbeid også. Er det noe jeg ikke har peiling på, så er det typografi. Sett meg ved et tastatur, så skal jeg nok fylle spaltene, men jeg aner ikke hvordan dere fikser alt dette med layout og den slags.»

Gustav Vige så ned på William Grevers uttegning med et ertende glis:

«Nei, jeg ser det.»

«Det burde du være glad for, ellers kunne det blitt lite for deg å gjøre», svarte Grever påtatt snurt og dunket en slapp knyttneve i brystet på Gustav Vige. De lo mot hverandre og Gustav trodde han ville komme til å like sin nye kollega.

«Men jeg håper at ikke forråtnelsen får tak i Werges døde fisk», tenkte han da journalisten brettet opp frakkekragen og bega seg ned og ut i et tiltagende snøvær.

Gustav Vige brakk om de to sidene med referater fra kommunestyremøtet. Et par portrettfotografier av lokalpolitikere var heftet ved rullene med perfebånd. Han lagde rasterkopier av dem og satte sammen siden etter eget hode. Journalisten hadde rett i at han ikke hadde peiling på layout.

Så hørte han skritt nede i trappen igjen - av fire par ben hvorav det ene paret tydeligvis tilhørte et barn. Han skjønte på skravlingen hvem det var og før Ragni Sola og hennes lille sønn, Sander, var kommet inn i lokalet, ropte hun henvendt til Gustav:

«Ja, jeg har med meg Sander. Jeg må skrive ut et par saker. Han er vant til å sitte ved siden av meg og tegne når jeg skriver. Det går veldig bra. Sander er en rolig liten fyr. Ikke sant Sander?» sa hun i det hun tråkket inn, vrengte av seg boblejakken som hun ristet fri for våt snø og pakket gutten ut av en altfor stor lekedress. Klærne kastet hun over den skjeve stumtjeneren ved døren før hun fortsatte:

«Takk for i går. Du sovnet antagelig som en stein? Du sover nok bedre her oppe i den friske luften enn i byen? Plaget det deg at det var så stille? Med meg er det omvendt, jeg får ikke sove når jeg må oppholde meg i byen i noen døgn. Skjønner ikke at noen i det hele tatt kan leve i en by. Nå skal jeg bare fremkalle denne filmen her, så kan jeg lage bildene i morgen.»

«Hender det at du trekker pusten?» klarte Gustav Vige å kile inn etter den siste setningen hennes.

Hun stanset og så storøyd på ham:

«Synes du jeg snakker mye? Har du forresten hilst på Sander? Her er han, hils på Gustav, Sander.»

Guttungen gikk verdensvant bort til Gustav og rakte fram en liten hånd med smilehull på knokene. Den var fastere å ta i enn hånden til William Grever.

«Heisann, Sander, hvor gammel er du?» Gustav Vige hadde ingen erfaring med barn, men han ble behagelig overrasket over guttens direkte brunøyde blikk.

«Jeg er ikke gammel, jeg er nesten ny», svarte Sander.

Gustav jobbet iherdig for å holde ansiktet sitt nøytralt og upåvirket av latteren som sprengte på. Han satte seg på huk foran pjokken. Det slo ham at den nesten nye gutten måtte ha arvet sin fars øyne, ettersom morens var blå. Men sønnens øyne var i høyeste grad mer fokusert enn farens.

«Så du er ikke helt ny, men nesten ny? Hvor lenge siden er det at du var helt ny da?»

«Fire år», svarte gutten alvorlig.

«Fire år i juni», korrigerte Ragni.

«Jeg har hilst på pappan din», tenkte Gustav Vige og så inn i de dype, mørke øyebrønnene til barnet.

«Det har han også», svarte Ragni på vei inn til fremkallingstanken ved siden av reprokameraet. Hun lukket døren bak seg.

«Hvorfor fortalte du meg ikke det i går?» ropte Gustav mot døren.

«Tenkte du hadde fått nok overraskelser på en dag. Du skal ikke ødsle med overraskelser. Det er greit at det kommer et par tre stykker i løpet av en dag. Men når det kommer en hel lavine og begraver deg, så kan det bli for mye av det gode. Selv synes jeg overraskelser er morsomt, men som sagt, ikke en hel lavine. Jeg setter pris på et par om dagen. Et par overraskelser, men ikke en hel lavine. Sa jeg det?»

Hun kom ut igjen og gikk inn i et avlukke lengre inn i rommet, bak Grevers. Sander ruslet etter henne uten å la seg friste til å rive ned stabler med aviser, esker med voks og pasteup-ark, flasker med kjemikalier og kopper med binders.

Ragni snakket fremdeles:

«Du kan godt komme hjem til oss og spise middag i dag. Vi skal ha torsk. Blodfersk torsk. Trakk den selv i morges. Torsken har kommet nå. Men den er ikke så stor som da jeg var liten. Jeg mener ikke i forhold til meg, men torsken som kom inn fjorden her i tidligere år, var mye større enn den torsken som kommer nå.»

Hun forsvant bak skjermbrettet sitt, startet perfemaskinen og begynte å skrive:

«Men du har kanskje tenkt å lage middag selv i dag? Og fisk er kanskje ikke yndligsretten din? Ikke alle liker fisk - jeg vet det. Men jeg skjønner det ikke. Ingen annen mat er så ren som fisk. I alle fall ikke den fisken vi får her. Her har fisken levd i ren sjø hele livet. Den har bare fått i seg ren mat. Og den blir vel et resultat av den maten den spiser - fisken mener jeg. Jeg føler meg ren når jeg har spist fisk. Det er ren mat. Faren min er fisker. På Hitra. Moren min er frisør. I Ålesund. De skilte seg da jeg var 15. Jeg ville ikke flytte fra Hitra. Fint på Hitra, men det kan blåse veldig der, særlig når det blåser - nevnte jeg det? Jeg fikk sommerjobb i lokalavisa «Hitra-Frøya», så ble det ledig her i Tia. Det var visst en som døde, eller som begynte i en Oslo-avis, jeg vet ikke. Men du kan få middag hos oss i dag. Det er fisk nok, nevnte jeg det?»

«Du nevnte det. Nei jeg er i grunnen vant til å lage maten min selv, men takk for tilbudet», svarte Gustav Vige, og kom til å tenke på at han ikke hadde sett Arntsen på flere timer.

«Han er nok borte på Nordkapp og sjekker apparatet sitt», ropte Ragni bak skjermbrettet og skrev videre.

Forfatter-treff

Gustav tok på seg regnfrakken og gikk ut i snøværet. Nordvesten fikk snøfillene til å komme farende og tegne vannrette streker gjennom ettermiddagsmørket.

«Merkelig at det i det hele tatt havner noe snø på bakken, at ikke alt sammen blir klistret til fjellsiden innerst i Innerst», tenkte han da han subbet gjennom 20 centimeter med frosne vannkrystaller. Han gikk inn på landhandleriet, trampet av seg snøen innenfor døren, snuste inn den gode lukten av alt mulig og nikket til Andreas Innerst:

«Kommer våren alltid så sent her oppe?» spurte han og så seg rundt for å finne på noe å ha til middag.

«Han er treg i år», svarte Andreas Innerst mutt.

Gustav Vige ville si noe positivt:

«Men sommeren må være fin for deg. Jeg mener med marinaen? Det må komme mange hyttefolk og turister innom?»

Andreas Innerst ble et øyeblikk tom i blikket, han stirret ut i ingenting og tygget på den firkantede underleppen sin før han svarte:

«Jeg antar det....jo...jeg antar det», men så gikk han straks over til et annet tema:

«Hørte at du skrev en dedikasjon i boka di for søstrene. Hadde jeg visst at Arntsens spøk ikke var en spøk, så hadde jeg skaffet boka selv og bedt deg skrive i mitt eksemplar også». Landhandleren virket snurt.

Gustav Vige som hadde maktet å stue uvirkeligheten bak i hodet sammen med alt det andre uvirkelige, ble svimmel og måtte støtte seg til disken. Det glattslipte treverket virket beroligende på ham:

«Jeg tror ikke at jeg noensinne har skrevet en bok», svarte han stille og så ned på de slitte årringene i tredisken. Så trakk han pusten og fortsatte:

«Jeg tror faktisk jeg aldri har tenkt tanken å skrive en bok en gang. Men dersom jeg skulle finne på å skrive en, så kan jeg garantere deg at du skal få en dedikasjon»

«Hva med boka søstrene hadde? De var innom her og viste den fram - med din dedikasjon i? De har sikkert gått innom samtlige hus på veien hjem for å vise fram hva du skrev til dem. Og det var bilde av deg på omslaget. Det lignet i alle fall på deg?» Andreas Innerst hadde plassert sine firkantede hender på disken og lente seg mot ham. Øynene hans var spørrende oppsperrede og var ikke firkantede, men overraskende runde. Gustav kjente at landhandleren hadde benyttet en billig aftershave.

Ikke-forfatteren pustet tungt igjen:

«Det skjer mye rart her i Innerst.»

«Mulig det, men det er ikke så ofte vi har levende forfattere blant oss. Det er enda lenger mellom hver gang vi blir hjemsøkt av levende forfattere som ikke har skrevet noe.»

Gustav Vige rettet seg opp og så på den firkantede:

«Hva med deg selv? Du må ha opplevd mye? Har du aldri tenkt å skrive noe selv?»

«Jo-o», Andreas Innerst ble fjern i blikket igjen.

«Da må du være en forfatter som aldri har skrevet noe.»

«Du sier noe...du sier noe. Ja der sier du noe. Jeg har aldri tenkt på det sånn. Men jeg burde kanskje begynne snart?»

«Ja, eller du burde la være å begynne.»

«Å?»

«Ja, for om du begynner å skrive noe, så vil du kanskje bare bli en refusert forfatter. Men så lenge du ikke har skrevet noe, så er du i det minste en ikke-skrivende-forfatter. Da kan du ha hele produksjonen din inne i hodet. Om du som forfatter skaper din egen verden, så kan du ha den nye verdenen for deg selv uten å måtte bli overrasket av søstrene Bjørklund som krever dedikasjon.»

«Ja, den er der nå», mumlet Andreas Innerst og stirret mot en plakat som påstod at Blenda vasket Blenda-hvitt.

«Og du sparer selvsagt mye arbeid, fargebånd til skrivemaskinen og papir dersom du nøyer deg med å ha det du skriver, inne i hodet. Der kan du kose deg med det akkurat når du selv vil, uten at andre kan blande seg inn og forandre den verden du har skapt». Gustav Vige visste ikke hvor han tok det fra, men syntes at det var godt sagt. Og han ønsket samtidig at han trodde på det selv.

Andreas Innerst som hadde fått et akutt anfall av grå stær, jagde stæren på flukt fra blikket sitt. Han så på Gustav Vige mens han brettet til side leppene og viste de misfargede, firkantede tennene sine i et rektangulært smil:

«Dette er ganske enkelt genialt, Vige. Ganske enkelt genialt. Jeg kan veie kjøttdeig og hente fram margarin til kundene, mens jeg oppholder meg inne i min egen bok. De vet ikke at de blir ekspedert av en forfatter og de vet ikke at forfatteren er inne i sin egen verden!» Den firkantede landhandleren klarte ikke å stå stille, men spratt opp og ned bak disken. Så måtte han ha bladd om i sin indre bok, og oppdaget at arket var blankt:

«Og hva skal det være til middag i dag Gustav Vige?»

De to innbilte forfatterne så på hverandre i noen sekunder, før Gustav ramset opp handlelisten sin. Den var det eneste han hadde skrevet inne i sitt hode. Andreas Innerst løp fram og tilbake bak disken og fant fram varene. Så avsluttet han med grøt på stemmebåndene:

«Jeg spanderer et par pils til maten også.»

Da Gustav Vige gikk mot utgangsdøren igjen, så han på en Pepsi-klokke som var festet på veggen over døren, at det var barne-TV-tid. Han bar på to velfylte bæreposer.

* * *

Det var lettere å ta seg fram langs stien mot Nordkapp i skumringen enn natten i forveien da alt var mørkere enn svart. Nå lyste nysnøen opp og den svarte sjøen hadde skumskavler. Det horisontale snødrevet og den kalde vinden mot øyeeplene hans gjorde det umulig å studere omgivelsene, men stien mot Nordkapp var allerede opptråkket av en person med lange skritt og store sko. Sporene var blitt myke av ny snø som forsøkte å viske dem ut.

«Brenneribestyreren er på plass», sa Gustav Vige og fikk munnen full av kulde som kom fra et sted litt vest for Nordpolen. Han kjente hvordan ordene ble tatt ut av ham og slynget bakover som prosjektiler. Antagelig klasket de i fjellveggen innerst i Innerst sammen med snøkrystallene. Eller de ble virvlet inn i en turbulens bak et hus, landet på bakken og pep dersom noen tråkket på dem. Han lo av tanken og latteren hans tok samme veien. Han hadde bare vært i denne nye tilværelsen i omlag ett døgn, men likevel var han full av glede og sikker på at han hadde funnet sin plass i livet. Han hadde kommet til Innerst - innerst i seg selv - et sted han ikke ante eksistensen av før han var der. Det hadde skjedd mye usannsynlig, mye rart, mye mystisk rett og slett. Men han var full av glede over at livet kunne finne på å gi ham en følelse av mystikk.

Da han gikk opp den sementerte trappen mot Nordkapp, så han at det lyste i vinduene. I det midterste høye stuevinduet mot sjøen så han Arntsens skygge som en mørk obelisk mot den opplyste bakgrunnen.

Til Innerst

Henrik Werge var sliten - fryktelig sliten - fryktelig, forferdelig sliten. Det føltes som om ansiktet hans var i ferd med å slippe taket i kraniet, som om øyelokkene var stiftet fast til pannen, skuldrene var sprekkeferdige byller fylt med grønn verk og fingrene på tastaturet i fanget var mugne pølsesnabber som landet der tyngdekraften befalte. Han så mot Svorkmo gatekjøkken og den frekke, men merkelige gutten som stadig var borte ved vinduet for å sjekke helsetilstanden hans. Nå stod han der igjen. Henrik Werge vinket slapt med høyre sett pølsesnabber, gutten vinket tilbake og trakk seg bak vinduenes refleks.

Selv om Henrik Werge var fysisk utslitt, brant det inne i hodet hans en svært klar tanke. Nå visste han at hans oppdiktede virkelighet, var en virkelighet. Og han visste hvordan han skulle ta seg inn i den. Det vil si, han visste ikke hvordan det lot seg gjøre, men han visste i det minste hva han ville ha skrevet for å få seg inn i den virkeligheten. Det fikk holde.

Han måtte finne Innerst kirke før residerende kapellan Retsel våknet på Innsia kro.

Henrik Werge lagret det han hadde skrevet, og slukket lyset i sin skapte virkelighet. Så la han den bærbare ømt i passasjersetet, tente en ny sigarett, hostet fuktig og vinket på ny mot gatekjøkkenvinduet før han svingte ut på riksveien mot Orkanger.

Det begynte å sludde og Mazdaens beskjedne vindusviskere jobbet iherdig for å gi føreren fri sikt.

«Nå sitter de på kroa», sa Henrik Werge og la ikke merke til at han kjørte gjennom en vid dal med Orkla på ene siden og bløte åser på den andre. Han registrerte heller ikke at det var satt opp 60-skilt foran hver husklynge. Han måtte fram til Innerst kirke før presten våknet. En forvirret tanke slo ned i ham - som en mikrobe fra verdensrommet. En mikrobe som fant noe å vokse på og som straks inntok hele vertskapet:

«Hva om min tid er annerledes enn deres tid? Ragnvald Arntsen hadde tross alt ringt ham på et klokkeslett og bedt ham om noe som ikke hadde inntruffet ennå - i Werges tid. Hva om det i Innerst var dagen etter allerede? Kanskje presten var i sving med å gjøre klar kirkerommet til søndagens gudstjeneste?» Henrik Werge så på armbåndsuret: 10.26, fredag.

«Først nå har Retsel drukket seg ned i sin andre halvliter. Hvordan kan det da ha seg at Arntsen ringte meg for over en time siden og ba meg skrive Vige tilbake på jobb?» Han forstod ingenting. Han forstod mindre enn ingenting. Så kom en ny mikrobe fra verdensrommet:

«Men jeg forstår tross alt ingenting av dette i det hele tatt. Så da følger jeg det jeg tror er riktig», tenkte han og passerte Fannrem i for høy hastighet. Han tok av til venstre før brua over Orkla uten å vite hvorfor og hadde funnet en snarvei. Etter fem minutter var han ute på 710 og så Orkanger på sin høyre side i et par minutter. Snøværet tiltok og da han svingte av til venstre på 714 der veiskiltet fristet med Sunde, Hitra (bomveg) og Kjerringøy, kom vinden inn fra siden og blåste snøen bort fra frontruten. Han måtte gire ned i bakkene opp mot Gangåsvatnet, så tråkket han gasspedalen ned til plastmatten og fikk Mazdaen opp i 110 på den smale rette veien der snøen virvlet seg opp som en støvsky bak ham. Han registrerte ikke svingene opp mot Våvatnet, så ikke skiltet som fortalte at han var i Snillfjord kommune, men tenkte på hva han skulle si til presten. Mazdaen skrenset ned en bratt bakke og hadde formodentlig glede av å kunne gjøre det på snøunderlaget. Henrik Werge formulerte sin kommende samtale med presten. Den lille blå bilen som ikke var bygget for fart, men transport, blåste gjennom kommunesenteret i Krogstadøra, fikk åndenød og stoppet nesten i bakkene opp mot Slørdalsvatnet, men kastet seg med fornyet kraft og hjelp fra gravitasjonen ned mot Slørdal. Henrik Werge la ikke merke til en flokk med hjort som langet i seg utlagt fór på et jorde før han bukserte bilen gjennom nye svinger og over nye bakketopper, mens Åstfjorden pirket en lang finger inn i landskapet han forserte. Mazdaen ble nok en gang rød under lakken i bakken opp fra Mjønes, men på toppen visste bil og fører at målet var nær. En slak høyresving og veien stupte ned i en dal med et skilt i bunnen.

«Det bør stå Innerst på det skiltet», sa Henrik Werge, og kunne få sekunder senere svinge av mot et sted han aldri hadde besøkt før, men som han likevel følte å eie.

«Nå bør det skje noe science fiction-film-aktig», sa han til seg selv.

«Det burde lyne og bli tåkete samtidig. Det må skje noe som viser meg at jeg går over i en annen virkelighet. Og lynet bør i høyeste grad være kraftigere enn den lille fisen som ikke tok livet av søstrene Bjørklund».

Men veien lå foran ham og lot som ingenting. Han hadde krysset grensen for lenge siden, og han kjente igjen hver sving selv om han aldri hadde vært der før. Gjennom snødrivet så han kirken. Han kjørte bilen inn på en møteplass som var skilt-merket med en hvit M på blå bunn, løftet den bærbare opp i fanget, tente lyset og skrev for å få enda større forsprang, og for å vite hva de drev med der inne.

«Sprut, pine gæærn!» sa han til seg selv om seg selv, og nikket mens fingrene danset på det trange tastaturet.

Republikken

«Flyttelasset ditt kom, så jeg viste dem vei og hjalp dem på plass», sa Ragnvald Arntsen og nikket mot stabelen av pappesker i entreen da Gustav Vige satt foran den varmende peisen og gned fingrene sine mot flammene.

«Takk skal du ha», svarte typografen og fortsatte:

«Du skulle vel likevel ut og sjekke apparatet?»

«Mmm», svarte Arntsen.

«Jeg hadde tenkt å koke meg litt spaghetti og helle over et par glass med saus, dersom du er sulten», sa Gustav, fortsatt vendt mot peisvarmen. Han smilte mot flammene og kjente hvordan de tinet ansiktet som var blitt beskutt med nåler av is.

«Greit for meg», svarte Arntsen:

«Skal bare ned i kjelleren og fylle på noen flasker.»

Så gikk han. Gustav tok seg sammen - ville egentlig fortsette å sitte foran peisen og stirre inn i alle drømmene som flammene skapte.

«Har du en peis, så behøver du ikke TV», tenkte han og ble overrasket. Han som elsket TV! Han som måtte ha med seg alle seriene! Og nå var det fredag. Da var det flere han burde ha satt seg ned for å delta i. Men så ville han heller sitte der og stirre inn i peisen og se hvordan energi ble frigjort, ble til gule, oransje og blå flammer, til hvitoransje glør og hvit aske.

«Wagner og spaghetti», sa Gustav Vige. Rev seg løs fra dramatikken i peisen og gikk ut i entreen. Han åpnet eskene og fant alt det som hadde betydd noe i livet hans tidligere. Nå betød det ikke stort lenger. Det meste var blitt søppel, bortsett fra noen av CD’ene. Han fant dem pent stablet og med avispapir rundt i en av eskene. Wagners overtyrer lå midt i rekken av blanke plastrygger. Han tok ut den lille platen som gnistret regnbuer mot ham, la den i CD-skuffen til stereoanlegget i stuen og skrudde opp volumet: Valkyrierittet veltet ut i rommet og fulgte ham inn på kjøkkenet. Han fant fram spaghettipakken fra den ene bæreposen, satte en stor kasserolle med vann på komfyren og vred bryteren til 2000. Valkyriene svevde rundt ham og han dirigerte den voldsomme trafikken med spaghettipakken, fant salt i skapet og helte oppi vannet som begynte å koke. Så sprettet han plasten og lot de harde hvetestengene plaske ned i det sydende vannet. Valkyriene fylte hele huset. De varslet kanskje død, men han elsket måten de varslet det på. Han sang med og veivet med armene da pauker og lokk nærmet seg klimaks. Da valkyriene lot seg suge inn i regnbuen i CD-spilleren igjen og overtyren fra Tannhauser smøg seg ut av høyttalerne, stod Ragnvald Arntsen brått foran ham igjen. Han hadde en flaske med blankt innhold i hånden:

«Tror du trenger litt av dette», sa han og fant fram et kjøkkenglass. Han helte oppi til halvfullt og rakte Gustav Vige som allerede var høy av basunene i Tannhauser, men han enset glasset og tømte det i seg uten å svi bort spiserøret.

«Dette skal bli en hyggelig aften», sa Ragnvald Arntsen og humret.

Gustav Vige svevde under den resterende enkle tilberedelsen av dagens middag. Han svevde ikke bare på alkoholen, men også på Tristan og Isolde og Der Meistersinger.

Da de satte seg ved kjøkkenbordet som stod foran kjøkkenvinduet med utsikt utover fjorden, og de skyflet i seg spaghetti og fabrikklaget saus med løk og paprika, og med hver sin pils og kjøkkenglass med blankt, sa de ingenting til hverandre. Men Gustav Vige følte at han kom nærmere den lange hemmeligheten av en mann. Enda nærmere enn om de hadde skravlet hele tiden.

Da kjelene, glassene og øl-flaskene var tomme, lente de seg tilbake og rapet langt begge to. Ragnvald lettet på baken og trakk pakka med Blå strek opp av baklomma. Rullet en stram sigarett med busta tytende, tente på, inhalerte og børstet bort de fallende glørne fra buksa før han sa:

«Du er blitt litt forvirret det siste døgnet?»

Gustav Vige stønnet på grunn av magens press mot bukselinningen, og svarte:

«Skal gudene vite.»

Ragnvald skrudde korken av flaska med husflid - innholdet var halvert - skjenket i kjøkkenglassene, skrudde på korken igjen, tok en drøy slurk og så i retning av kaffetrakteren. Gustav tok hintet, fylte opp trakteren med whiskyfarget vann og filteret med duftende kaffe før han satte seg og sa:

«Da jeg var hos Andreas på butikken, så sa han at det jeg kjøpte og tok på bok, ville bli trukket av lønna. Lasarus på kroa sa det samme. Det virker som om du styrer hvordan folk lever her. Er Innerst ditt sted, Ragnvald?»

Arntsen så mot kaffetrakteren der den brune væsken surklet ned i kolben, tok et nytt kraftig drag av sigaretten og nikket, men sa ingenting. Gustav fortsatte:

«Du er redaktør og disponent i ei lita blekke som knapt har livets rett, men som likevel lever. Du synes å styre et lite, men svært levedyktig samfunn. Hvorfor ble det slik?»

«Tilfeldigheter», svarte Ragnvald Arntsen og smilte mett mot røyksøylen fra munnen sin.

«Hvilke tilfeldigheter?»

Arntsens øyne ble fylt av fortid. Ansiktet hans ble en maske, så bestemte han seg for å snakke og masken ble blåst bort med røyken fra munnen hans:

«Hva er egentlig virkelighet? Jeg har et dårlig utgangspunkt. Kjenner ikke foreldrene mine. Mora mi ble visstnok besvangret av en forbipasserende. Faren min fortsatte livet sitt uten å vite at jeg ble født. Mora mi hadde ikke råd eller mulighet til å fostre meg opp. Så hun ga meg bort. Jeg vokste opp som fostersønn på Rimgården ute i fjorden her. Den ekte sønnen på gården - han jeg kaller broren min - heter Johan. Han flyttet derfra for mange år siden. Familien hans er her av og til. Feriebesøk. En fattig, men god oppvekst. Jeg visste at jeg ville noe. Ble fisker - en fattig fisker. Men jeg ville noe mer. Sparte og jobbet og fikk kjøpt Nordkapp. Men visste at jeg ville mer. Kjøpte Tia for en månedslønn da den skulle nedlegges på slutten av 70-åra. Samtidig begynte feriefolket å strømme til. De syntes det var spennende med en avis som fortalte om ferieparadiset når de ikke var der selv. Mange ville ha bladet og annonsørene så mulighetene. Det ble penger og jeg investerte i jord. Kjøpte opp noen mål som gårdene i Innerst ikke kunne bruke til produksjon. Fikk overtalt en entreprenør til å bygge eneboliger. De ble solgt på kort tid. For pengene bygget jeg et skolehus med barnehage og en kirke. Skolen og barnehagen ble fylt og lærere kom frivillig. Jeg snakket med de rette og fikk tak i en gal - men god - prest til kirken. Butikken fikk nytt liv. Lasarus investerte i kroa og marinaen. Så levde det i Innerst igjen. Det kan være slitsomt, men mest artig. Dette lille samfunnet er mitt. Men jeg eier det ikke. Går ikke an å eie et samfunn. Det eier seg selv. Nå er du blitt en del av det. Når de - Andreas og Lasarus - sa de kunne hente betalingen direkte av lønninga di, så skal du være stolt av det. Du er akseptert allerede. De stoler mer på deg enn på Norges Bank. Har noen sagt dét til deg tidligere? Egentlig er Innerst en egen stat. Vi kunne ha meldt oss ut av Norge.»

«Så kunne du blitt president i republikken Innerst», sa Gustav Vige stille og drømmende.

«Mmm», svarte Ragnvald Arntsen og reiste seg. Kaffen var ferdig. Han fant fram to krus, fylte dem med kaffe og etterfylte med blankt i kjøkkenglassene:

«Skal vi skåle for republikken?» spurte Gustav.

«Nei, for vår virkelighet», svarte Ragnvald Arntsen og hevet glasset som straks etter var tomt.

Fast spøk

«Det har skjedd så mye som ikke er mulig», sa Gustav Vige, da de satt foran peisen med hver sin kaffe og hver sin nyfylte blanke.

«Men det har skjedd?» spurte Arntsen.

«Ja, tilsynelatende. Poenget er at det har vært hendelser som ikke er mulig.»

«For eksempel?»

«Først dette at du fikk en hel bråte opplysninger om meg før jeg kom. Opplysninger som helt sikkert ikke står i noe offentlig arkiv. Jeg tenker på episoden der jeg slo til faktoren med ciceromålet. Og at du plutselig hadde et portrett av meg - et fotografi jeg ikke en gang kan huske ble tatt.»

«Nei, det var kanskje ikke deg heller.»

«Men det lignet til forveksling?»

«Ja det var kanskje deg.»

«Vet du egentlig hvor du fikk det fra?»

«Nei, jeg vet ikke hvor det kom fra. Kom i posten - uten avsender og jeg syntes det var artig. Kunne bruke det i min faste spøk. Syntes det var rart, men har lært meg til å se på virkeligheten som noe jeg kan manipulere. Virkeligheten er ikke mer virkelig enn det du gjør den til. Når du bor på et sted som dette, oppdager du at naturen er sammensatt. Den lar seg ikke presse inn i en form med merkelappen «virkeligheten». Alt er mulig. Ingenting er umulig.»

«Nå følger jeg ikke helt med», svarte Gustav Vige forsiktig.

«Du har gått gymnaset?»

Gustav Vige ristet på hodet - (han trodde ikke han hadde gått gymnaset - når han tenkte på fortiden, så ble hodet hans fylt med grøt).

«Det er det samme. Der lærte de mye unødvendig. Blant annet formler. Formler for å forstå virkeligheten. Formler for krefter, for kjemiske reaksjoner og for matematiske løsninger. Alle løsninger hadde en formel. A’er og b’er ganget med en universell konstant, ga svaret.»

«Beklager, dette skjønner jeg ikke noe av», sa Gustav Vige og så ned på fingrene sine.

«Det er oppløftende», fortsatte Arntsen, «For uansett hvor mange formler du lærer, så kommer du ikke nærmere livet. Livet kan ikke kokes ned til en formel. Virkeligheten har ingen formel.»

«Ingen formel?» gjentok Gustav.

«Se på min historie. Hvordan kunne den danne en formel? En lausunge blir væreier i Innerst. Blir konge i eget kongerike. Eller president i egen republikk? Det kunne ikke skje i din virkelighet? På TV? Fordi min virkelighet ville bli for fantastisk. Ingen ville ha produsert en slik serie. Alle ville ha ledd av den. Alle ler av «Elg i solnedgang». Det er vakkert, men det er for vakkert. Da kaller de det banalt. Selv om elgen stod der i en solnedgang, så er det banalt. Og det banale er ikke akseptabelt. Følelses-mafiaen dreper det banale. På TV står ikke elgen i solnedgang. Blir den ikke vist som slakt på mosen, så løper den for livet gjennom et kratt. For «Elg i solnedgang» kan ikke presses inn i formelen som passer til TV-ruta. Virkeligheten for dagens mennesker er på 28 tommer. De vet ikke at det skjer mye utenfor de 28 tommene. De vet ikke at livet inneholder ukjente X’er.»

Gustav Vige følte seg truffet, men klarte ikke svare. Redaktøren hadde kappet mental peisved som straks tok fyr og flammet opp i tankene hans. Han så det meningsløse i det livet han hadde levd og mulighetene for mening i det livet som lå foran ham. Og han var enig: Hverken fortiden eller fremtiden kunne danne en formel. Men hva med hans ukjente X’er?

Da Arntsen fylte opp kaffekrusene deres igjen, tok Gustav seg sammen:

«Boka jeg har skrevet. Romanen jeg har navnet mitt på. Hvordan vil du forklare den? Den må være en X. Jeg har aldri i mitt liv skrevet en roman. Likevel har jeg i dag skrevet en hilsen i et eksemplar av en bok med mitt navn og ansikt på omslaget?»

«Virkeligheten kan ikke presses sammen i en formel. Heller ikke på en TV-skjerm», svarte Ragnvald Arntsen.

«Mener du at jeg har skrevet den boka, men at jeg ikke kan huske det?»

«Aner ikke. Jeg ble også overrasket. Men jeg er blitt overrasket før. TV-skjermen rommer ikke virkeligheten», gjentok han og pekte mot telefonen som Gustav hadde glemt. Den stod fortsatt under stolen foran stuevinduet:

«Jeg har satt i kontakten. Montøren har vært slapp. Jeg har strammet noen skruer. Tidligere i dag snakket jeg med en som har noe med oss å gjøre. Og de siste ukene har du snakket med en som har hjulpet deg. De to har kanskje ikke noe med hverandre å gjøre. Uansett - jeg tror hjelperen kommer til å ringe.»

Telefonen ringte og Gustav Vige ble bare sparsomt overrasket. Han la seg på kne foran lenestolen, konstaterte lettet at det virkelig var en kontakt og at telefonapparatet var tilkoblet, trakk fram telefonen, satte seg på gulvet og løftet av røret:

«Hei», sa han.

«Du verden. Frisk tone i dag», svarte Stemmen.

«Jeg visste du ville ringe. Eller, Ragnvald visste du ville ringe.»

«Ja, det passer vel til hans vide virkelighetsoppfatning.»

«Antagelig. Kan du nå fortelle meg hvem du er?»

«Det vil du ikke ha noen nytte av å vite.»

«Det er noe kjent med stemmen din?»

«Det er fordi du hører stemmen min når du tenker.»

«Du forsøker å gi deg selv en slags guddommelig status?»

«Tja - kanskje det?»

Gustav Vige ble irritert og i alkoholisert overmot hevet han volumet:

«Du leker gud med meg, og det er vel antagelig du som har sendt Arntsen informasjonen om meg også?»

«Beklager at jeg er så kort på enkelte felter, Gustav. Men det er sider ved virkeligheten du ikke vil vite. Tro meg. Når det gjelder spørsmålet ditt, så er svaret JA. Det er jeg som har foret Arntsen med informasjonen om deg. Og bildet av deg. Du husker selvsagt ikke at det ble tatt, ganske enkelt fordi det aldri ble tatt. Jeg har det bildet av deg i hodet mitt.»

Gustav Vige la fra seg telefonrøret på det lille bordet ved vinduet, krabbet bort til drammen sin på salongbordet, tømte den og så på Ragnvald Arntsen som stirret inn i peisen, mens han med et lite, rynkete smil fulgte med i samtalen. Så returnerte Gustav til telefonrøret:

«Hva med boka jeg angivelig skal ha skrevet?»

«Hva med den?»

«Jeg har aldri skrevet noen bok!»

«Du sier det stadig vekk.»

«Men jeg har aldri skrevet noen bok!»

«Der sa du det igjen. Jo, du har det. Tro meg: Ingen vet det bedre enn meg.»

Gustav Vige satt på det teppebelagte gulvet og kjente at han svevde. Han svevde fordi verden rundt ham ikke lenger eksisterte. Veggene forsvant, gulvet forsvant, Ragnvald Arntsen ved det store stuebordet ble til en uklar skygge mot en uklar himmel, verden ble et nålestikk i en mørkblå intethet og Gustav hørte sin egen stemme som en rullende, fjern dønning gjennom universet - selv om han innerst inne visste at det lufttomme universet ikke kunne bære lyd:

«Du vet mer om meg, enn jeg vet selv?»

«Beklager å opprøre deg, men - ja slik er det.»

«Hvordan vil du forklare det?»

«Forklare, forklare! Har du ikke opplevd at livet ditt ble forandret på merkelig vis? Har du ikke sett at virkeligheten blir annerledes om du spiller Wagner når du ser på TV eller når du koker spaghetti? Har du ikke akkurat hørt en interessant forelesning fra din sjef og nye venn? Har ikke Arntsen fortalt deg at virkeligheten ikke kan presses inn i en formel eller en TV-rute?»

«Jo, men hva har det med deg - eller med meg - å gjøre?»

«Alt! Du lever i mange parallelle virkeligheter. Mange av dem kan du gå inn i ved å gjøre noe annerledes - som å følge med på fargen på himmelen, eller ved å spille musikk når du ser på TV. Det er dine nærmeste virkeligheter. Men virkelighetene som ligger lenger unna den du befinner deg i, er vanskeligere å nå - for deg vil jeg tro at de ikke lar seg oppsøke. I en av de fjernere virkelighetene har du gjort andre valg enn i den virkeligheten du er i nå. Også der har du latt interessen for ordet styre din utvikling, men i stedet for å være en person som tilrettelegger visningen av ord, er du en som setter sammen ordene. I den virkeligheten er du en forfatter. Der har du skrevet «Mordet på Henrik W». Og det blir ganske sikkert flere etter dette.»

Gustav Vige opplevde ordene fra Stemmen som nærgående stjerneskudd, der han følte seg sveve i et sort, men stjerneblinkende univers. Hodet hans virket ullent, men hadde en klar kjerne som stadig formet nye spørsmål:

«Jeg har altså skrevet den boka?»

«Ja, det har du. Du har den evnen i deg.»

«Er den god? Har den solgt bra? Er jeg blitt rik?»

«Jeg er ingen litteraturkritiker. Men du er vel blitt rik ved at du har fått gjøre noe du har drømt om.»

«Faen ta deg! Du serverer bare halve setninger! Hvordan kom Arntsen på å regissere en sånn spøk, og hvordan kom den forbanna boka i hendene på søstrene Bjørklund?»

«Nå skal vi ikke hisse oss opp, Gustav Vige. Du vet hva jeg gjør da?»

«NEI! Ikke legg på nå! Jeg blir gal om du legger på nå! Jeg må vite hva som foregår rundt meg. Jeg beklager at jeg hisset meg opp.»

Gustav Vige gikk inn for landing på stueteppet, veggene smalt på plass rundt ham, han kjente varmen fra peisen mot høyre kinn som vendte mot ilden, og han så Ragnvald Arntsen som rullet seg en ny sigarett der han satt i sofaen bak stuebordet. Gustav Vige pustet dypt og fortsatte:

«Jeg har altså skrevet den boka i en annen virkelighet. Men hvordan kom den hit? Hvordan er det mulig å la bøker flagre på tvers av virkelighetene?»

«Et godt spørsmål, Gustav Vige. Et meget godt spørsmål. Hør mer på din nye venn er du snill. Han tilhører egentlig ingen steder, men han kan fortelle deg noe om marionettenes liv....»

Gustav Vige ble sittende med det tause telefonrøret mot øret i flere sekunder før han mumlet:

«Fordømte....», og la på.

«En god venn?» spurte Ragnvald Arntsen og børstet bort glør fra buksen sin.

Framme

«Jøss», sa Henrik Werge og stirret inn i snøen som hadde dekket til frontruta. Han lagret det han hadde skrevet og slo av den bærbare. Så åpnet han bildøren og reiste seg utenfor den blå Mazdaen som nå liknet mer en snøhaug enn en blå Mazda. Han vendte seg mot den lavtvoksende furuskogen og lot lungene suge inn havluft og frossen fuktighet. Han følte seg - om mulig - mer forvirret enn tidligere, men samtidig så han også et lite blafrende lys inne i natten av uvirkelighet.

Det var fortsatt midt på dagen hos Henrik Werge, selv om det inne i hodet hans var sen kveld fordi han nettopp hadde deltatt i Gustav Viges sene samtale med Stemmen. Henrik så bort på kirken som tidvis nesten forsvant i snøfokket.

«Bilen må gjemmes», sa han til seg selv. Satte seg inn igjen og kjørte sakte mot kirken. Helt opp til kirkedøren, kjørte rundt hele bygningen og tilbake foran inngangen. Hadde han sett en skogsbilvei bak kirken? Han tok en runde til og stanset bak den slanke, enkle bygningen. Først nå la han merke til at det stod en campingvogn bak dette hus for tilbedelse av noe han ikke selv trodde på. Campingvognen var nedsnødd og han hadde først tatt den for å være en ualminnelig dårlig plassert kolle i terrenget. I skogbrynet bak kirken så han en åpning som han styrte Mazdaen mot. Jo, det var en gammel skogsbilvei. Han lot bilen gå sakte, sakte på førstegir, så den ikke skulle kjøre seg fast. Veien svinget kraftig flere ganger og endte opp ved en stor stabel ferdig kappet ved. Toppen av stabelen var snødekket, men han så at kubbenes endestykker var dekket av mose. Stabelen stod støttet opp mot en furu som så eldre ut enn kollegene rundt.

«Vedhoggeren har enten glemt hva han har gjort, eller han ligger sammen med tidligere tiders vedhoggere på kirkegården, hvor enn den er», sa Henrik Werge til seg selv og parkerte Mazdaen ved siden av stabelen. I løpet av noen timer ville den lille bilen være så tildekket av snø at ingen ville legge merke til den.

Han tok ut den bærbare, pakket den ned i den store baggen med det mest nødvendige og brettet opp jakkekragen før han vasset tilbake mot kirken gjennom snøen.

Han gikk bort til campingvognen som stod ved sakristiinngangen, børstet bort våt snø fra det store bakvinduet, og kikket inn. De to andre vinduene i vognen slapp inn lite lys på grunn av snøen som hadde seget nedover dem, men han kunne se en bokhylle der flere av bøkene sendte gullrefleks med kors, en messehagel lå over den uoppredde sengen, Landstads reviderte lå oppslått på det lille bordet der det også stod flere tomme spritflasker, en kandelaber med hvite likfingre av stivnet stearin, og et krusifiks som var plassert i et tomt halvliterglass med E.C.Dahls emblem på magen.

«Jeg tror jeg har funnet prestegården», sa Henrik Werge til seg selv. Men han smilte ikke.

«Jeg burde ha skrevet fyren en bedre prestegård. Men jeg har antagelig allerede laget den slik ettersom Lasarus Rogn gliste så rart da han snakket om prestens egentlige hjem.»

Så gikk han opp til sakristidøren, trykket ned smijernshåndtaket og konstaterte med glede at døren var åpen. Innenfor var det mørkt og varmt. De hadde altså kostet på seg å ha på elektrisk fyring i kirken. Han gikk inn og lukket døren etter seg. Famlet langs dørkarmen inntil han fant en bryter og tente lyset.

Henrik Werge hadde liten erfaring med sakristier, men rommet han var inne i, lignet på det sakristiet han hadde laget i hodet sitt. Det var kontoret til residerende kapellan, og kapellanen var opptatt av mer enn å føre kirkebøker over fødte, gifte og døde. Rommet så ut som et testrom for data-utstyr. Den ene veggen var dekket av monitorer. Flere tastaturer og hardddisker stod stablet foran monitorveggen. Det tøt av ledninger. På gulvet stod det flere harddisker, scannere, skrivere, modemer, en CD-brenner og esker med disketter og tomme CD-plater. En kontorstol stod midt oppe i et slangebol av ledninger. En synteziser lå i stolsetet. En åpnet bibel lå på en liten stabel med nye salmebøker ved siden av stolen. I ormebolet på gulvet lå og stod det tomme ølflasker, flaskekapsler, en halvfull flaske brandy og en skonrok med tørr ost. På en høyttaler stod et innrammet fotografi av en liten gutt med brune øyne og et alvorlig smil. Henrik Werge forstod at den fulle presten ikke hadde fått et anfall av tungetale, da han omtalte Sander som sin sønn. Han forstod også at pappaen til Sander kunne mer enn å drikke og spre gener. Residerende kapellan Fredrik Retsel måtte være datagal ved siden av å være normalt gal.

«Jeg burde kanskje finne meg et annet skjulested», sa Henrik Werge mot veggen av monitorer. Da oppdaget han - mellom alle skjermene - det samme lille naive bildet han hadde plassert i prestens soverom i kroa: Glansbilde-engelen med den hvite kjortelen og de skinnende hvite vingene bak de pastellfargede, friske barna med gule krøller og røde kinn, der de på kanten av elvebredden plukket blomster.

Henrik Werge ombestemte seg straks:

«Dette er stedet», sa han og åpnet døren til det halvmørke kirkerommet. Dørklinken lagde et ekko som av et dypt kyss. Det luktet støv og salmebøker i det høye rommet. Tynt lys sivet inn gjennom de høye mangefargede blyglassvinduene. Skrittene hans lød tørre og mange og han følte seg som i en verden han ikke tilhørte. Henrik Werge syntes ikke første benk passet hans status, så han valgte den andre til venstre for midtgangen sett fra alteret, rett under den lite prangende prekestolen. Der åpnet han bagen, tok ut soveposen, rullet den ut og satte seg på den. Såpass visste han om kirkebenker, at de var harde og ikke innbød til langvarig sitting. Henrik hadde mest lyst til å krype ned i soveposen og la kroppen få noen timer med søvn, men krateret var fullt igjen og sjelen hans kjempet med suget. Han måtte komme videre i handlingen.

Da han åpnet den bærbare, pep den som beskjed om at batteriet var i ferd med å bli utladet. Han sukket, fant fram nettledningen fra baggen, reiste seg og lette langs veggen etter en stikkontakt. Han fant en ut fra femte benkerad. Altså måtte han flytte sovepose og bagasje og slå seg ned der.

Da den bærbare murret fornøyd og han så Gustav Viges stivnede ansikt midt i en setning som bestod av et banneord, mens den like stivnede Ragnvald Arntsen i bakgrunnen bare så måtelig interessert ut, avsluttet Henrik Werge kapittelet.

«Nå skrur jeg av tiden deres en stund, gutter, jeg har uansett skrevet dere flere timer foran meg. Jeg må forberede mitt møte med reskappen», sa han mot den lysende skjermen som var spettet av bokstavene hans.

Sliten kapellan

Dagen var i ferd med å bli til ettermiddag, og snøen klasket fortsatt rett i fjellsiden bak Innerst sentrum - i den grad Innerst sentrum kunne kalles sentrum - da Fredrik Retsel våknet med et nervøst rykk. Han ante hvor han var fordi han hadde våknet der mange ganger før. Det nervøse rykket skyltes først og fremst at prestekraven hans i løpet av søvnen hadde kilt seg i spenn under haken hans, og var blitt utløst med et lite «pjoing» i det han snudde på hodet. Han trakk dynen opp til haken og forsøkte å sovne igjen, men kjente at kroppen hadde behov som stod omtalt med liten skrift i bruksanvisningen.

«Jesus måtte også pisse av og til», sa Fredrik Retsel til seg selv og slo dynen til side. Han reiste seg langsomt i sengen. Visste at hodet ofte kunne ligge igjen etter ham, men denne gangen ble det med opp.

«Jesus var bakfull av og til han også», mumlet han og tenkte på da Mesteren gjorde vann til vin.

Det verste han visste, var å svinge bena ned på gulvet. Det krevde at resten av kroppen måtte sitte på sengen, og den stillingen - som var svært kompleks - kunne medføre mange piner. Han bet tennene sammen og svingte bena - de var som vanlig i sorte sokker, mens skoene stod pent dandert på gulvet - ned på tregulvet. Det gikk bedre enn han hadde fryktet. Han var kvalm, han hadde et hode som syntes å vokse mot Herrens himmel, han hadde tenner som kledde seg i ull og en tunge som Satan ville ha mislikt fordi den ikke kunne spisses. Alt var med andre ord ved det normale. Så satt han. Han lukket øynene forsiktig og konstaterte at verden gikk rundt. Åpnet dem og banket forsiktig i veggen mot kjøkkenet. Etter 20 sekunder gikk døren stille opp og Lasarus kom inn med et kaffekrus:

«Hvordan står det til med Gud nå, herr kapellan?» sa han som vanlig og rakte kapellanen kruset. Kapellanen gulpet i seg innholdet og tørket seg over haken med handbaken for ikke å søle på kraven.

«Gud har det som vanlig svært bra, men han er ikke alltid så omtenksom hva angår hans tjenere», svarte Retsel stille. Som han pleide. Så lot han venstrehånds tommel og langfinger massere øyeeplene som hvilte slitent bak øyelokkene, før han pustet dypt - enkelte ville kalle det et stønn - og stakk føttene i skoene og reiste seg.

Lasarus Rogn som hadde tatt i mot det tomme kaffekruset, kjente prosedyren. Han stod klar til å støtte kapellanen, men i dag var det ikke nødvendig. Etter litt justering, stod presten for eget stillas. Herrens tjener lukket øynene i femten sekunder, tenkte på noe svært gudelig, rensket stemmen og så strengt på Lasarus:

«Jeg mener å erindre at det ble et billig møte i dag?»

«Det har De helt rett i, herr kapellan. Herr Gustav Vige skrev Deres inntak på sin regning», svarte Lasarus Rogn med stivt ansikt. Han var Fredrik Retsels beste venn, og han visste at kapellanen hadde behov for å være kapellan når han våknet etter formiddagsfylla. Det krevde et korrekt språk og et stivt ansikt. Han var alltid dus med Retsel når presten var på oppadgående rus, men dis når de fyllesyke restene av Herrens tjener skulle klargjøres for virkeligheten igjen.

«Forfatteren?» spurte presten og krøllet sine ganske unge øyebryn.

«Noen sier det, herr kapellan.»

«Men hva sier De, herr munnskjenk?»

«Jeg tror vi har en knute i virkeligheten, herr kapellan.»

«Dette blir FORFERDELIG VANSKELIG, herr munnskjenk!»

«Enig», svarte Lasarus Rogn og gikk til side slik at residerende kapellan Fredrik Retsel kunne gå først ut i lokalet der det satt et par familier og spiste hamburgere, samt en eldre fisker som var mest opptatt av å senke tungen mot ølglassets dypeste dyp. Kapellanen så lengselsfullt mot fiskeren, lot høyrehånden grafse over kransen av strittende, tynt hodehår som om han ønsket å rette på det, pustet dypt, kremtet og sa mot kroverten:

«Da har jeg en avtale med Vår herre.»

«De må endelig hilse», svarte Lasarus Rogn, som han alltid pleide når residerende kapellan trådte ut. Men denne dagen trådte han straks inn igjen og bragte kroverten litt ut av fatning.

«Det snør jo som over Gomorra ute!» sa Retsel med angst i stemmen.

«Vår Herre er egentlig en luring. Han ville du skulle få det kalde og våte på utsiden også i dag». Når presten plutselig brøt alle regler og kom inn igjen etter å ha sagt farvel, mistet Lasarus styringen og ble dus igjen. Men det gjorde presten også. Det overrasket Lasarus Rogn mer enn at han selv hadde mistet tråden i deres faste rituale. Residerende kapellan Fredrik Retsel hadde aldri tidligere vært dus med kroverten, eller andre mennesker i lokalmiljøet, så vidt kroverten visste. (Han hadde selvsagt tenkt sitt om befruktningen som hadde forekommet mellom Ragni og reskappen, og om reskappen da også hadde benyttet De-formen, men ville ikke føre tanken videre).

«Lasarus, nå er du mer enn morsom. Kan jeg få låne en jakke av deg? Jeg kan ikke gå gjennom snødrevet i bare kjolen. Tenk deg en prest i sort samarie halvt tildekket av snø?»

Lasarus Rogn tok seg sammen og smilte mot vennen:

«En artig tanke.»

«Kutt ut nå! Kom med jakken. Du får den tilbake i morgen formiddag.»

«Nærmere bestemt klokken ti i morgen formiddag?»

«Ikke mas sånn. Kom med jakken, for svarte fargeblyanter!»

«Et øyeblikk Deres bakfullhet!»

«Spar deg, din orm», svarte Fredrik Retsel og senket hode i en kjapp bønn til sin gud:

«Heisann Gud. Jeg beklager at jeg er i ferd med å drite meg ut igjen. Men uansett så er jeg den jeg er, og jeg ber deg nå om å hjelpe meg hjem. Nå virker det som om jeg får låne en jakke av Lasarus, så da behøver jeg ikke omkomme i en snøfonn. Det positive for deg, er at da slipper du å få meg hjem til deg med det første, pluss at jeg kan fortsette å holde denne gærne gjengen troende sammen på et vis, enda en stund. Men ikke føl deg for trygg - jeg kan komme til å ta heisen før du aner. De er av og til litt for gærne for en ung fyllik som meg. Allright Gud, det får være nok for nå. Nå kommer - som du ser - Lasarus med en jakke. Så da kan vi heller snakke sammen når jeg er hjemme i prestegården.»

«Er du ferdig med å snakke med Gud nå?» spurte Lasarus og la jakken over kapellanens skuldre.

«Takk for i dag», svarte Retsel.

«Du hadde ikke satt opp parabolen.»

«Unnskyld?» Kapellanen åpnet de slitne og svært rødkantede øynene sine mot kroverten.

«Du snakket med Gud, men du glemte parabolen. Du foldet ikke hendene dine.»

«Dette mener jeg bestemt å ha nevnt for Dem tidligere, herr munnskjenk. Men jeg er overbevist om at Vår herre hører oss, selv uten at vi folder våre hender for å lage senderantenne.»

«Godmiddag, herr kapellan», sa Lasarus Rogn.

«Det kan De si», svarte kapellanen og gikk ustøtt på sine glatte, sorte sko ut i snøen.

Møte med en skaper

Fredrik Retsels syn på Gud lignet ikke biskopenes syn på den samme allmektighet. Biskopene måtte - i hvertfall offisielt - forholde seg til bøkenes Gud, mens Retsel og noen av hans kolleger, forholdt seg til den Gud som skapte virkeligheter. Reskappen - Fredrik Retsel - tenkte på det mens han i ettermiddagslyset og snødrevet gikk mot sin kirke og sin prestegård. At det aldri var bygget noen prestegård ved Innerst kirke, plaget ham ikke.

«En campingvogn og en seng er prestegård nok for meg», hadde han sagt da menigheten trengte prest, og slik ble det. Ragnvald Arntsen kjøpte campingvogn - vinterisolert sådan - og da presten redegjorde for sine datainteresser, fulgte den samme Arntsen opp med innkjøp som neppe ville blitt tolerert av biskop og departement. Sognepresten ville helst ha sin kapellan i sin umiddelbare nærhet - det vil si i nærheten av sognets hovedkirke. Men da han ble litt bedre kjent med den forskrudde lille fyren med den tynne stemmen og det grusomme navnet, så han det som svært praktisk at Retsel fikk fast tilhold ved Innerst kirke. Da slo sognepresten to engler i en og samme bedende bevegelse: Han fikk raringen på avstand og han slapp å måtte kjøre til Innerst for å feire gudstjeneste en gang i måneden.

Fredrik Retsel hadde gjennomskuet sogneprestens tanker, ord og handling, men ga straks sin nærmeste overordnede en stille syndsforlatelse. Hovedsaken for Retsel var at han som prest, kunne samle hele bygda hver søndag og si dem noe som fikk dem til å tenke.

«I våre dager tenker folk så lite at de trenger hjelp for å få hodet i gang», sa han da han åpnet døren til sakristiet og oppdaget at taklyset var tent. Han visste at han til sine tider var sløvere enn hva man forventet av en Herrens tjener, men han visste også at han alltid slukket lyset etter seg når han forlot sakristiet og kirken sin. Øynene hans ble skarpe under de nesten hvite øyebrynene: Nei, ingen hadde rørt så mye som en diskett i det overfylte rommet. Små vanndammer på gulvet mot døren til kirkerommet, fortalte at stedet enten var hjemsøkt av en druknet fisker, eller at en person hadde tråkket inn med snø på skoene. Fredrik Retsel gikk ut fra at siste alternativ var det mest aktuelle. Han slo opp døren til kirkerommet og stirret inn i kjente omgivelser som bare så vidt kunne skimtes i det sparsomme ettermiddagslyset de høye vinduene over alteret slapp inn.

«Hallo?», ropte han tynt og holdt pusten i påvente av et svar. Men han hørte bare en svak klapring. Som av tenner som slo mot hverandre? Eller som av kastanjetter langt borte? Eller som av fingre som løp over et tastatur? Han gikk inn i kirkerommet, stilte seg foran alterringen og så nedover benkeradene. Lyset nådde bare til de fremste, men han forsøkte å få blikket til å gjennombore de lodne skyggene. Så han et grønt lysskimmer der nede? På fjerde eller femte benkerad? Lyden av kastanjetter, eller kjappe tastaturtrykk, var der igjen. Men ekko av lyden gjorde det vanskelig å retningsbestemme den. Han gikk mot det han først ante som en grønn lysning, og som han for hvert skritt med stadig sterkere sikkerhet kunne fastslå virkelig var en grønn lysning. Et lys som ble reflektert fra et ansikt. Et ansikt som så ned. Så ned i andektighet?

Han kom til femte benkerad og så hele skikkelsen som satt nesten inne ved veggen. Menneskets ansikt var fortsatt svakt opplyst, men ansiktet var ikke lyskilden. Lyset kom fra menneskets fang og nå var lyden av tastetrykk sterk og klar. Mennesket skrev iherdig uten å se opp. Fredrik Retsel var ikke redd, bare forundret:

«Hvorfor skulle et menneske ta seg inn i min kirke for å skrive på en bærbar PC?», tenkte han og sa:

«Velkommen skal De være.»

Den tynne stemmen hans lød ikke overbevisende i det store rommet. Tastaturet klapret videre.

( )

«Hva skjer når jeg ikke skriver mer?» tenkte Henrik Werge. Han torte ikke flytte blikket fra den lysende skjermen. Men han visste at presten nå stod i midtgangen utenfor femte benkerad og ventet på et svar. Han visste det fordi han hadde skrevet det.

«Det er jeg som skriver denne virkeligheten, og om jeg stopper nå, vil mannen bare stivne. Hvordan i huleste skal jeg kunne snakke med ham? Skal jeg rett og slett skrive meg inn i handlingen og snakke med ham på den måten? På sett og vis har jeg jo allerede skrevet meg inn ettersom han har sett meg. Men om jeg slutter å skrive, så blir vi vel begge to bare sittende her som saltstøtter - hva nå engang det er.»

Henrik Werge svettet voldsomt og angsten grep tak i strupehodet hans. Den klemte til og han måtte hive etter pusten, men skrev videre.

«Avkjøling. Jeg trenger avkjøling. Skulle gitt hva som helst for å stå utenfor i snøen og vinden», tenkte han og så for seg et glimt av snøen som hadde kommet farende mellom furuene utenfor.

«Snøen kom farende? Jeg skrev ikke om den da, men likevel kom den farende. Scenen var kald - javel, men ikke fastfrossen. Jeg stusset jo over at alt var så naturlig. Så virkelig. Og nå står den mannen jeg har skapt, bare noen få meter fra meg og er like virkelig. OK, jeg prøver å stanse skrivingen».

) (

Kirkerommet var uten en lyd. Pusten fra de to mennene var ikke hørbar fordi ingen av dem hadde mot til å puste med mer enn øverste del av lungene. Men begge hørte lyden fra sitt eget hjerte.

«Døde han rett og slett av angst?» tenkte Fredrik Retsel.

«Fanken, tiden står stille», tenkte Henrik Werge og løftet høyrehånden for å starte skrivingen igjen.

«Så det er liv i Dem?» spurte presten med en røst tynnere enn vanlig.

«Å herregud», svarte Henrik Werge.

«Ja, la oss be. La oss for all del be.»

Retsel gikk inn mot skikkelsen, så at det var en middelaldrende mann, satte seg ved siden av ham og ba høyt:

«Hei Gud, som du ser, sitter jeg her sammen med en mann som er full av angst, og jeg tror ikke det skyldes navnet mitt, for vi har ikke rukket å presentere oss for hverandre ennå. Det ville være veldig kjekt av deg - Gud - om du kunne hjelpe denne mannen til å få ro i sjelen, slik at jeg kanskje kunne gi ham et råd mot angsten. OK? Takk for praten Gud. Vi snakkes igjen senere.»

Så snudde han seg mot mannen, tok hendene hans som hang over tastaturet til en bærbar PC, og klemte dem ømt til mannen vendte hodet og så inn i prestens øyne.

«Jeg er din skaper», sa Henrik Werge hest.

«Javel», svarte Retsel.

«Jeg har skapt deg og denne kirken og resten av Innerst.»

«Bare resten av Innerst? Hva med resten av verden? Hva med universet? Hva med all kjærlighet og all ondskap? Har De ikke hatt en finger med i skapelsen av det også når De likevel var i gang og skapte?» Prestens stemme var blitt dypere enn vanlig og svært rolig. Som om han snakket til en gal mann. Hvilket han nå var overbevist om at han gjorde.

«Nei, alt det andre har jeg ikke noe med å gjøre. Det får noen andre ta skylden for», svarte Henrik Werge.

«Da må De være en nybegynner - eller en lærling hos Skaperen. Siden De bare har fått i oppdrag å lage noe så smått som Innerst». Residerende kapellan var mildt overbærende forståelsesfull.

«Oppdrag og oppdrag», svarte Henrik Werge og trakk hendene til seg. Han ble brydd av å ha Retsels tynne, tørre never rundt sine svette.

«Er det en sovepose De har her?» spurte presten og klappet på sitteunderlaget.

«Javisst.»

«Har De skapt den også?»

«Nei, den hadde jeg med meg. Ajungilak har skapt den.»

«Grunnutrustningen for kommende skapere? Sovepose og bærbar PC?», svarte Retsel med et smil. Henrik Werge så ikke smilet, han hørte det. Så begynte han å le. Ingen galmannslatter, men en hjertelig trillende latter som rikosjetterte gjennom kirkerommet og døde hen i mørket over hodene deres.

«Så kommende skapere har i det minste sans for humor», konstaterte Fredrik Retsel tørt, men fortsatt smilende, og reiste seg:

«Vi sitter bedre ute i sakristiet. Jeg setter over kaffen. Kommer De?»

Henrik Werge var glad og overrasket. Han humret svaret:

«Kommer.»

Skaper-lærling

«Dette er litt vanskelig å forklare», sa Henrik Werge da han satt på en vakkert utskåren stol med skinnsete på besøkssiden av kapellanens overfylte skrivebord. Presten hadde flyttet unna skjøteledninger og tastaturer for å gi plass til kaffekrus og et stort askebeger med bilde av Nidarosdomen i bunnen. Da Henrik Werge rullet seg en sigarett, ba Retsel pent om at han måtte rulle en til ham også. Werge tente for dem begge, så tok de et par slurker av den varme kaffen. Retsel sukket og lukket øynene i et par sekunder, men åpnet dem straks da Henrik Werge gjentok:

«Dette er altså litt vanskelig å forklare, men...»

Retsel avbrøt:

«Før De begynner fra begynnelsen, må De tillate at jeg går rett til kjernen: Har De psykiske problemer?»

«Ikke så vidt jeg vet», svarte Henrik Werge:

«Det vil si, jeg er velfungerende i samfunnet. Jeg er norsklærer på videregående skole i hjembyen. Jeg er ugift - det vil si jeg er ugift nå etter at jeg ble skilt for et par - nei fire år siden blir det til sommeren. Jeg bor i en hyggelig, liten blokkleilighet der det alltid er ryddig og rent. Jeg tar oppvasken med en gang etter at jeg har laget og spist middag. Men jeg ber ikke aftenbønn. Jeg ber vel i grunnen ikke om noe i det hele tatt ettersom jeg ikke er kristen.»

«Så norsklærere i våre dager tror man må være kristen for å be?»

«Nei...drit i det...unnskyld. Du lurte på om jeg var gal. Men det tror jeg ikke jeg er.»

«De sa til meg der inne (Retsel nikket mot døren til kirkerommet) at De er min skaper. Dersom De ikke er litt smårar - unnskyld min frie tone: Synes De ikke i det minste at akkurat det utsagnet burde få meg til å overveie om De kanskje slet med en feilkobling?»

«Jo, jeg innser det, men som sagt, dette er litt vanskelig å forklare. Dersom jeg får fortsette (den andre nikket og smilte forståelsesfullt). Jeg blir ganske lam i hodet av alt det jeg må lese av innleverte arbeider fra mine såkalte videregående elever. Av og til lurer jeg på om de virkelig går videre - eller om de har stanset og ganske enkelt har sluttet å bevege seg mentalt. For å komme over lammelsen, har jeg i flere år skrevet for min egen mentale helses skyld. Jeg har altså ikke skrevet med tanke på å utgi noe, men bare skrevet for å nyte ordene og den virkeligheten de skaper for meg. Jeg har skrevet flere romaner som ingen andre enn jeg selv og harddisken min hjemme har noen glede av.»

«Unnskyld at jeg avbryter - men er De sikker på at harddisken Deres har noen glede av det?»

«Neivel, men JEG har glede av det.»

«Og hva har dette med Deres virksomhet som skaper-lærling å gjøre?»

Henrik Werge tok to dype drag av sigaretten, to dype slurker av kaffen og fortsatte:

«Jeg var akkurat ferdig med en roman som jeg var blitt veldig glad i. Den hadde gitt meg så mange spennende opplevelser. I mine litterære studier har jeg jo gang på gang lest om forfattere som etterhvert må innse at personene de skriver om, overtar handlingen. Og slik var det med den romanen jeg nettopp hadde avsluttet. Der hadde personene styrt veldig mye. Og jeg var trist da jeg satte det siste punktum. Jeg måtte bare begynne med noe nytt med en gang og håpe at jeg kunne oppnå samme kontakten. Jeg lengtet etter den spenningen.»

«Hva gjorde De med romanen De var ferdig med?»

«Ferdig med? Og den - nei den ligger i harddisken.»

«De har vel tatt sikkerhetskopi av den?»

«Sikkerhetskopi?»

«Jeg skal prate med Gud litt senere i kveld og da skal jeg be Ham om at De ikke får et sammenbrudd i harddisken Deres. Det vil si den harddisken De har stående hjemme i Deres hyggelige, lille blokkleilighet. Men nå har jeg avbrutt Dem igjen. Beklager.»

Fredrik Retsel var i den situasjonen han mente å like nestbest som prest: Når han kunne hjelpe en person som var i ferd med å bli villfaren. Riktignok hadde han også ved flere anledninger forsøkt å hjelpe personer som var skikkelig villfarne, men det ville han ikke tenke på fordi resultatet visstnok ikke var blitt så bra. Men personer som var i ferd med å bli villfarne, mente han å kunne hanskes med. Den situasjonen han likte aller best som prest, ville han ikke tenke på akkurat nå, men han så likevel for seg Innsia kro og Lasarus Rogn med en duggfrisk halvliter i hånden. Retsel ristet svakt på hodet og hørte på den halvveis villfarne:

«Så begynte jeg bare å skrive på måfå. Jeg hadde ingen handling, jeg hadde ingen personer. Jeg bare lot et menneske ringe opp et annet for å se om det ble levende personer av det.»

«Og det ble det?» Presten enset ikke at sneipen mellom ring- og pekefinger på venstre hånd hadde sluknet. Men så var han heller ikke så vant til å røyke. Egentlig kunne han ikke huske om han hadde røkt noe i det hele tatt tidligere i livet.

«Ikke med en gang. Jeg skrev flere begynnelser, men etter tredje begynnelse fikk Gustav Vige liv.»

«Gustav Vige? Pussig. Det er navnet på den nye typografen i Tia.»

«Javisst er det den nye typografen i Tia. Det er jeg som har plassert ham der! Det er jeg som har skapt ham!» Henrik Werge satte kaffekruset hardt fra seg på prestens skrivebord, men han hadde allerede helt i seg det meste av innholdet, så det ble ikke søl av understrekningen. Men Fredrik Retsel kvapp i stolen på den andre siden av alle skjøteledningene. Presten tok seg raskt sammen og spurte med den samme medfølende stemmen:

«Men De påstod at De har skapt meg også?» Fortsatt forståelsesfull, men litt mer mistenksom nå. Retsel trodde at han nærmet seg galskapens kjerne.

«Gustav Vige var en ynkelig figur. Han gadd ikke jobbe etter at han mistet lærlingeplassen som typograf. Slo til en faktor med ciceromålet. Men så ble han stadig plaget av denne stemmen i telefonen. Jeg vet ikke hvem stemmen i telefonen er, men stemmen ba ham om å gjøre de merkeligste ting. Som å stille seg opp i vinduet og se på himmelen og fargene der.»

«Fargene der», gjentok Fredrik Retsel som et ekko, mens øynene hans hang ved Henrik Werges lepper.

«Ja, og så en kveld etter at han hadde sett på TV uten lyd, men til Wagner, så ble han på en måte gjenfødt. Det var da han overtok selv. Jeg vet ikke hvordan det skjedde, men det kom en engel, tror jeg.»

«Til Dem?»

«Nei, det skulle tatt seg ut i borettslaget. Til Gustav Vige. Han ble mentalt gjenfødt av denne engelen.»

«Engler føder ikke!» fnøs Retsel og så beskjemmet ned i bordplaten. Han hadde forbrutt seg ved å avdekke egne følelser. Så han kremtet og gjentok med den milde, forståelsesfulle stemmen:

«Engler føder - så vidt jeg vet - ikke.»

«Denne gjorde det i alle fall, og da fikk Gustav Vige plutselig pågangsmot og lyst til å gjøre noe med livet sitt.»

«Og hva gjorde han med sitt nye pågangsmot?»

«Han gikk på arbeidskontoret og fikk en ledig jobb som typograf i Innerst Tidende.»

«I Tia?»

«Ja, han ble ansatt uten videre og reiste straks oppover. Han traff Ragnvald Arntsen.»

«En god mann. Det er han som ...»

«Ja, jeg vet det. Det er han som styrer det meste her. Fanken heller, jeg har skrevet det, så jeg vet det. Ragnvald Arntsen hadde moro av å spøke med Gustav den første kvelden. Lot som om han skulle ha på trykk en artikkel om Gustavs tidligere liv. Der det ble påstått at han hadde skrevet og utgitt en roman, at han var journalist og at han dessuten var en habil typograf.»

«Dette blir veldig komplisert, herre Werge. Kan jeg true på Dem en blank en?»

«Arntsens produksjon? Den han lager i Nordkapp?»

«Akkurat. Men hvordan i alle dager visste De det?»

«Kjære residerende kapellan, jeg er din skaper!!»

«Nå begynner De igjen. Nåvel. Kan vi drikke av koppene?»

Fredrik Retsel skalv litt på hånden da han helte spriten i krusene, etterfylte med litt kaffe og tømte i seg halvparten av sitt krus før han satte seg. Så grep han Werges tobakkspakke og rullet seg en karikatur av en sigarett som han tente og suget begjærlig på. Henrik Werge smilte vitende mot presten. Ikke vitende fordi han følte seg spesielt vis, men fordi han forstod at han ikke var gal. Han forstod at han hadde rett, men han forstod ikke hvorfor. Han fortsatte:

«Jeg vet selvsagt også alt om deg, herr residerende kappelan Fredrik Retsel.»

«Det kan umulig være stort å vite», pep Retsel. Den forsøksvis dype, forståelsesfulle stemmen var borte. Werge fortsatte:

«Klokken ti hver formiddag kommer du til Innsia kro for å helle i deg den ene halvliter etter den andre, inntil Lasarus Rogn - han med den feite hårpisken - bærer deg inn på bakrommet der du har din egen avrusningsavdeling. På veggen henger det et bilde av en engel som overvåker to små barn på bredden av en elv. I dag ble du hjulpet til sengs av Lasarus, Gustav og søstrene Bjørklund.»

«Hjalp søstrene meg til sengs?»

«Ja, du sovnet først med din hellige panne mot bordplaten i kroa.»

«Så hellig er vel ikke denne pannen, men hvordan kan De vite dette, herre Werge?»

«Fordi jeg har skrevet det. Fordi jeg har skapt det.»

«Men hvordan i min herres verden kan De ha skapt det?»

«Det kan jeg ikke svare på.»

«Men hvordan har De havnet her selv?»

«Ragni snakket til meg.»

«Hva behager?»

«Ragni tok i mot Gustav Vige på Nordkapp i går kveld, vet du.»

«Ja, jeg hørte snakk om det.»

«Hun ordnet litt med lyssettingen for å overraske Vige», sa Henrik Werge, veivet ivrig med armene og fortsatte:

«Gustav Vige ble selvsagt vettskremt som den pusen han er, men det hele ordnet seg. Hun hadde laget pizza og de snakket hyggelig sammen, selv om han i begynnelsen oppfattet det litt plagsomt at hun leste tankene hans.»

«Et til tider ubehagelig fenomen», samtykket presten og tømte resten av den tynne kaffen. Han fylte kruset med sprit.

«Gustav Vige fikk beskjed om at Ragni var lesbe. Hun sa det selv», sa Henrik Werge og så på presten som ikke torte vise at han reagerte. Werge fortsatte:

«Men hun fortalte også at hun hadde en liten sønn. Sana Sol. Sander Sola. Eller Sander Sola Retsel. Du har sørget for å spre genene dine til neste generasjon?»

Henrik Werge pekte med hele armen mot fotografiet som stod på høyttaleren - fotografiet av den lille gutten.

Omsider levde Fredrik Retsel opp til navnet sitt. Nå var han full av angst og redsel. Hvem var denne mannen? Var han utsendt fra Gud? Var han virkelig Skaperens lærling? Eller var han sogneprestens utsendte? Eller prostens? Kanskje til og med biskopens utsendte? En som skulle kontrollere ham og ta ham med - bokstavelig talt - buksene nede og bevise at han ikke var verdig tittelen som prest i Innerst? Fredrik Retsels hjerne koblet til «angrep er beste forsvar» før han selv klarte å følge med i koblingen. Han reiste seg brått i sin lille velde, men så likevel overveldende ut i den sorte prestekjolen og den etterhvert slappe prestekraven. Han brølte mot Henrik Werge:

«Min sønn er et kjærlighetsbarn! Gud har skapt kjærligheten! Min oppgave her i denne lille avkrok, er å spre kjærlighetens budskap! Kom De bare ikke her og påstå at jeg ikke oppfyller min plikt som Guds stedfortreder!!»

Henrik Werge som hadde rygget tilbake da presten eksploderte, visste hva Retsel ville si, før han sa det. I stedet for å rømme, nikket han anerkjennende og smilte lunt mot presten før han sa:

«Akkurat slik ville jeg ha skrevet det, ja.»

Han tenkte:

«Nå er jeg en del av handlingen, og jeg kan fortsatt styre den på et vis. Det vil si, jeg styrer den ikke, men personene handler slik jeg forventer at de skal. Selv om de har tatt styringen, så klarer de ikke å ta overtaket på meg. De klarer ikke å overraske meg. Det er spennende, men ikke så spennende at jeg mister grepet.»

Henrik Werge rullet en ny sigarett til seg selv og presten. Puttet begge i munnen, tente dem og rakte den ene til Retsel. Han tok i mot, satte seg slapt og lente seg tilbake mens han sugde i seg røyken. Presten blåste ut og spurte med sin tynne stemme som nå var uten autoritet:

«Er det biskopen som har sendt Dem?»

«Nei, kjære residerende kapellan Fredrik Retsel. Jeg driter flatt i biskopen. Jeg vet at du kaller deg residerende kapellan selv om Den norske kirke nå har kuttet ut «residerende» og bare benytter tittelen «kapellan» på deg og dine kolleger. Men du liker å ha med «residerende». Jeg vet ikke riktig hvorfor ennå, men det skal vi ordne dersom du ønsker det. Med andre ord, jeg er din skaper. Og jeg kan gi deg et mirakel. For jeg har aldri beskrevet denne kirken innvendig. Så jeg antar at du ikke har hverken orgel eller altertavle der inne?»

Fredrik Retsel virket sliten. Ikke på grunn av formiddagens fyll, men på grunn av store psykiske påkjenninger. Han suget heftig, tenksomt på sigaretten.

«Jeg skrev aldri at han røkte», tenkte Henrik Werge, «men nå har han gud bedre meg inhalert flere sigaretter som om han aldri har gjort annet.»

Fredrik Retsel stumpet sigaretten på Nidarosdomens spir og rettet seg opp i stolen:

«Jeg har hverken orgel eller altertavle. Vi har aldri hatt råd til noen av delene. Orgel-mangelen har vi fikset med en CD-spiller og noen skjulte høyttalere - jeg vet ikke hvor mange. Jeg har en liten - men pen - samling orgel på CD. Det fungerer bra. Men altertavlen består nå kun av en hvit plate. Det er trist. Vi kunne selvsagt ha ordnet med spot-lys og den slags og skapt en illusjon av en altertavle, men jeg har alltid ønsket meg en virkelig altertavle. Det er mer saft over en kneling foran en ekte altertavle enn foran noen flerfargede spot-lys. Hadde De tenkt å donere noe?»

Henrik Werge smilte - ikke ondt - men ertelystent. Han løftet den bærbare opp i fanget, åpnet den og rullet tilbake til der han kom inn i kirkerommet. Så skrev han at han så mot alterringen i det dunkle lyset. Han skrev at han lot blikket vandre over alteret med lysestaker på hver side og alterduken der Bibelen lå oppslått. Han lot fingrene henge over tastaturet:

«Jeg kunne tenke meg en altertavle som viste en engel.»

«Høres bra ut», svarte Retsel slitent og påtatt uinteressert.

«En engel som med store hvite - gnistrende hvite - vinger står ved en elvebredd, bak to barn. En gutt og ei jente som er i ferd med å plukke blomster på elvebredden.»

«Det er det bilde jeg har fått opphengt i et rom på kroa og her bak meg, De har sett det før.»

«Har det noe med saken å gjøre? Det er et naivt, vakkert bilde og du må tydeligvis like det siden du henger det opp der du er mest?»

Presten nikket slapt, og på tastaturet beskrev Henrik Werge altertavlen.

«Burde det ha vært religiøse motiver i blyglassvinduene?» spurte han og så opp fra tastaturet.

«Det burde det kanskje ha vært, men det er for kostbart å reparere vinduene hver gang landvinden kommer og blåser dem inn.»

«Det har ikke skjedd så lenge kirken har stått her.»

«Har det ikke?»

«Nei, jeg bestemte det nå. Jeg skriver i det minste inn et par flammende kors i hvert av vinduene. Synes det ser mer kirkelig ut.»

Henrik Werge lagret og lukket igjen den bærbare. Fredrik Retsel satt tilbakelent med lukkede øyne i stolen sin.

Werge la den bærbare på gulvet, reiste seg og sa:

«Skal vi se på verket?»

Fredrik Retsel nikket, fortsatt med lukkede øyne. Så åpnet han dem og reiste seg. Gikk bort til et bryterpanel ved inngangen til kirkerommet, trykket inn to brytere som var merket med «hovedlys», og gikk inn. Henrik Werge ble stående i sakristiet og ventet på reaksjonen. Den kom ikke, men han så ryggen til presten. Den tynne ryggen i den svarte kjolen stod stille og den hvite profilen over den litt mer hvite prestekraven stirret mot området bak alteret - der stedets menighet hadde ønsket seg en altertavle. Werge kunne ikke dy seg. Han tok to skritt og så inn: De fire høyreiste vinduene hadde fått et flammende kors midt i all blyglass-mosaikken. Han smilte, men smilet ble blekere og rant til slutt av ham da han så den voldsomme altertavlen: Engelen med de skinnende hvite vingene stod der - og så på barna som plukket blomster ved elvebredden. Men barna var ikke nysgjerrig opptatt av blomstene og hverandre. De satt tett sammen ved elvebredden. De små nevene knuget blomstene så kraftig at blomsterstilkene måtte bli til grønn grøt. Bak dem fosset elven fram med voldsom kraft og overrislet dem med kalde vanndråper som var realistisk malt i luften over de smale skuldrene deres. De stirret begge mot samme punkt: Engelens flammende blikk. Engelen måtte nettopp ha brølt noe til dem. Hadde skremt dem ut av de barnlige syslene deres. Nå stod engelen der og lot blikket sitt skjære seg gjennom de små redde øynene og inn i hodene deres. Det var den sinteste engel Henrik Werge noen sinne hadde sett. En engel som ikke hadde kommet for å hjelpe, men for å irettesette og fylle barnehoder med verdens dårligste samvittighet.

Henrik Werge visste med det samme at denne engelen - denne altertavlen ikke tilhørte Innerst kirke, eller residerende kapellan Fredrik Retsels kristen-tro. Denne altertavlen måtte være hentet opp fra den mørkeste krok i kjelleren til Werges underbevissthet. Der han lagret alt det han ikke ønsket å lagre.

«Det må være slik jeg dypest i meg har sett på kristendommen», sa Henrik Werge stille. Stemmen hans smøg seg tørt ut i det opplyste kirkerommet.

Fredrik Retsel snudde seg mot ham med et ansikt som syntes støpt i hvit plast:

«Jeg tror De må skrive om siste kapittel en smule.»

Henrik Werge nikket og snudde på hælen. Plukket opp den bærbare og åpnet lokket, men der inne var det svart. Han trykket inn restart-knappen, men ingenting skjedde. Den bærbare var død.

«Det har skjedd noe», sa han forsiktig mot Fredrik Retsel som kom inn i det overfylte sakristiet.

«Jeg vet det har skjedd noe.» svarte presten:

«Jeg vet at det har skjedd en hel del som jeg ikke kan gi noe svar på. Men jeg tror ikke jeg vil tåle å ha en altertavle som beskriver en av Vår Herres engler som Satans utsendte. Det vil legge en demper på mine gudstjenester - for å formulere det forsiktig.»

«Utvilsomt», samstemte Henrik Werge, og fortsatte:

«Men det er noe galt med maskinen min. Og jeg har dessverre ikke tatt noen backup.»

«Svarte faen», sa Fredrik Retsel med stor innlevelse.

Badstu

Gustav Vige var svimmel, og svimmelheten bragte med seg kvalme. Det Stemmen hadde sagt om parallelle virkeligheter, var uforståelig for ham, men tanken på det uforståelige bragte uendeligheten som begrep inn i hodet hans. Og Gustav Vige likte ikke uendelighet fordi det innebar paradokser han heller ikke likte. Paradoksene stilte spørsmål som ikke ga svar, men nye spørsmål. I det uendelige. Svimmelheten ble sterkere og kvalmen fikk ham til å krumme ryggen for å beskytte magen mot brå tømming.

Ragnvald Arntsen fulgte bevegelsene hans med blikket, så reiste han seg og sa:

«Det tar litt tid å venne seg til den lokale drikkeskikken. Frisk luft hjelper. Bli med ut.»

Gustav reiste seg skjelvende og fulgte den lange mannen ut i den kalde vårnatten der vinden hadde stilnet og der en skorpe av en nymåne lot lyset sitt reflektere forsiktig blålig i det tynne snødekket. De ble stående ved siden av hverandre og se opp mot den svarte skogen bak huset. Dampen fra utpusten deres ble kortlivede dotter i luften rundt dem.

«Jeg har tent opp i badstua. Den burde være varm nok nå», sa Arntsen med ansiktet mot veggen av sort skog.

«Badstua?» spurte Gustav Vige. Han følte det beroligende å la blikket hvile inne i mørket der bare de nærmeste trestammene kunne skimtes som lodne, høyreiste skikkelser. Mørket var enkelt å forstå. Det kunne inneholde mye, men mørket i seg selv var i det minste ukomplisert, og det ukompliserte fjernet svimmelheten og kvalmen. Men badstu? Han hadde aldri vært i badstu tidligere og forbandt det kun med kompliserte finske spillefilmer der nakne, bleikfeite menn og kvinner satt pesende mens de dengte løs på hverandre med bjerkeris. Gustav Vige grøsset.

Ragnvald Arntsen gikk ned trappen og ut av lyssirkelen utelampen tegnet på snøen. Gustav ble redd for at skogens beroligende mørke skulle bli truende om han ble stående alene. Han fulgte Arntsen til den lange sidebygningen og gikk etter ham bortover svalgangen. Redaktøren åpnet en dør og de gikk inn i en opplyst vedbod. På motsatt vegg var en ny dør som avslørte et trangt omkledningsrom med knagger der det hang badekåper og håndklær. Nok en dør - tykkere enn vanlige dører - var pyntet med et skilt: «Badstu». Arntsen begynte å kle av seg, mens Gustav Vige febrilsk jobbet for å finne en unnskyldning som kunne redde ham fra nakenhet. Han kunne til nød akseptere sin egen nakenhet sammen med et annet menneske, når det andre mennesket var av motsatt kjønn og det var alkohol i blodet, samt sparsom belysning i rommet. Men nakenhet sammen med en nesten ukjent mann i et trangt og godt opplyst rom? Det ble bare skremmende unaturlig skittent. Gustav Vige kjente den samme paniske ekkelheten som da den gamle sognepresten krafset ham i skrittet. Var Arntsen slik?

Da Arntsen stod naken og senete, grep han en blå badekåpe og så mot typografen:

«Det er mest hensiktsmessig å gå i badstu uten klær.»

«Badstu?» sa Gustav Vige og gjenkjente det dumme spørsmålet han hadde stilt et par minutter tidligere.

«Er det ekko her?» spurte Arntsen, åpnet den tykke badstudøren, gikk inn og slamret den igjen etter seg:

«Du må lukke den ordentlig», brummet det bak dørens liggende panel. En sky av damp hadde presset seg ut da Arntsen gikk inn, og Gustav Vige forstod at han ikke var i umiddelbar fare for å bli lurt av en mulig skap-homse. Han kledde nølende av seg, trev en rød badekåpe fra knaggen og gikk kjapt inn i badstua. Den varme vanndampen som slo i mot ham og klemte seg inn gjennom nesen og ned i lungene, fikk ham til å hoste. Arntsen satt foroverbøyd på den øverste av de to sittehyllene. Gustav klatret opp og satte seg på samme hylle, men med betryggende avstand til redaktøren.

«Første gang?» spurte redaktøren.

«Nei, jeg har vel...jo, det er vel første gang», stammet Gustav Vige.

Det knitret i en liten ovn ved siden av døren. Oppå ovnen stod det en jerngryte fylt med runde stein og vann. Vannet fosskokte. På veggen hang et termometer der den røde søylen hadde steget til 65 grader. Det overrasket ham at det ikke var flere grader. Arntsen la merke til at han studerte termometeret:

«En dampbadstu skal ikke være varmere.»

«Det er i grunnen mer enn nok for meg. Jeg har aldri helt forstått vitsen med slik selvplaging.»

«Klarner tanken», svarte Ragnvald Arntsen.

Gustav hostet:

«Mulig det, men jeg har følelsen av at badstu først og fremst får ulla i hodet mitt til å koke og bli enda mer sammenfiltret enn den allerede var.»

«Vi sitter litt til, så går vi i sjøen. DA klarner tankene dine», svarte redaktøren.

De satt i taushet i fem minutter til. Lyttet til ilden som smattet på bjerkekubbene i ovnen og den sydende boblingen fra jerngryta. Gustav Vige klamret seg til sittebenken, klemte lårene hardt sammen for å skjule kjønnet sitt og følte at han ble brent tørr.

«Sjøen», sa Arntsen. Hoppet ned på gulvet og tok på seg badekåpen. Gustav Vige tok på seg sin.

«Klar?» spurte Arntsen.

Gustav Vige nikket. Så svingte Arntsen opp døren, jagde Gustav foran seg ut i den kalde natteluften, ned de sementerte trappetrinnene til sjøen. Der vrengte Arntsen av seg badekåpen, vasset ut i det sorte vannet så skummet virvlet grønt og selvlysende rundt ham og dukket under. Han kom opp igjen etter et par sekunder og blåste som en hval Gustav hadde sett på TV. Deretter kom den lange mannen vassende - fossende - inn mot ham, vrengte av ham badekåpa og bar ham ut på en meters dyp, der han slapp ham og presset ham under vannet med en neve på hver av Gustavs skuldre.

«Nå dør jeg», tenkte Gustav Vige da han med vidåpne øyne stirret inn i det sorte havet og kjente hvordan temperaturforskjellen fikk kroppen hans til å aktivere alle alarmsignaler.

Arntsen løftet ham opp igjen etter historiens lengste to sekunder og bar ham inn på tørt land der redaktøren tullet badekåpen rundt ham og sa:

«Beklager voldsomhetene. Eneste måten å få deg til å oppleve dette.»

Gustav Vige trakk pusten dypt og kjente en indre glad varme over å leve. Den kalde, sorte marsluften rundt ham, var ikke sort og kald lenger, men lun. Og himmelen over ham var stjernespekket. Det kalde, sorte havet var ikke kaldt og sort lenger, men sugende forlokkende og overstrødd med skjelvende stjernespeilbilder. Han tråkket med nakne føtter i snø og gledet seg over det. Den nykokte, sammenfiltrede ulldotten i hodet hadde løst seg opp og hver tanke var fri og lysende klar. Gustav Vige følte seg ren - både utvendig og innvendig.

«Vi må vel ta en runde til?» spurte han.

«Vi må minst ta en runde til» svarte Arntsen.

Gustav Vige følte at verden falt på plass igjen.

* * *

«Da jeg var yngre, ga havet meg mat og penger. Nå gir det meg styrke», sa Ragnvald Arntsen da de igjen satt påkledd i stuen og holdt om hvert sitt varme kaffekrus.

Gustav Vige tok en dyp slurk som brant akkurat passe nedover spiserøret. Han kjente at alkoholen han hadde hatt i kroppen tidligere på kvelden, var brent opp i badstuheten og at han ikke følte behov for påfyll:

«Hva mener du?» spurte han.

«Havet var en motstander», svarte redaktøren: «Det var havet som hadde rikdommen. Jeg stjal litt når jeg fisket. Men med god samvittighet fordi havet hadde så mye. Likevel stjal jeg så mye at jeg ble en rik mann. Rik på tall. Tallene på kontoen min. Jeg trodde tallene skulle gjøre meg lykkelig. Jeg sådde tallene i Innerst og det vokste opp et samfunn der. Etter det har jeg ikke hatt behov for å stjele mer fra havet. Bare låne kulden av og til. Kulden i havet åpner nye veier i hjernen min». Redaktøren smilte matt og mett mot et punkt ute i rommet.

«Så benyttet du din nye innsikt til å bli redaktør?» Gustav Vige forsøkte å legge inn en ironisk snert i spørsmålet.

«Ja», svarte Arntsen fornøyd.

«Rimer det?»

«Javisst», Arntsen rettet seg opp, reiste seg og vendte seg mot de tre store vinduene ut mot fjorden. Han så bare speilbildet av seg selv:

«Nå er det jeg som redigerer virkeligheten til mange mennesker. Det setter jeg pris på.»

Han snudde seg mot Gustav Vige og aktiviserte smilerynkene sine:

«Ser deg på jobben i morra.»

Så gikk han.

Gustav Vige satt lenge og stirret mot sitt speilbilde i vinduet før han kom på at han hadde glemt en TV-serie han fulgte med på. Han ristet sakte på hodet og smilte mot seg selv og mumlet:

«Denne serien er bedre».

Så slukket han alle lys, låste ytterdøren og la seg.

Nerden Retsel

«La meg få den døde planken Deres», kommanderte Fredrik Retsel og vrengte av seg den svarte samarien så det spraket i borrelåsen på ryggen. («Jøss, har de borrelås i prestekjolen», tenkte Werge) Den slappe pipekragen røsket han av ved roten og kastet bort i et hjørne.

Presten ble stående tilbake i t-skjorte med påskriften «Bill Gates - who?» og svært krøllete, sorte bukser.

«Vi kan godt være dus», sa Henrik Werge forsiktig og rakte ham den bærbare. Retsel ble en annen person når han fremsto uten uniformen. Han hadde vært latterlig - grensende til skremmende - liten, spe og autoritær. Nå ble han mer energisk og om mulig enda mer autoritær selv om han virket mindre og enda spedere når det bare var t-skjortens tynne bomullsstoff som skjulte de smale og knoklete skuldrene hans.

«Du burde gå slik oftere», sa Henrik Werge, og hadde allerede avskrevet muligheten for et svar på sin invitasjon om å være dus.

«Folk her forventer at jeg skal se ut som en prest», svarte reskappen og åpnet alle koblingsluker bak på Werges bærbare.

«Mmm, der var den og der.....der var den...mmm»

Han fant en bred datakontakt, sjekket hva den var tilkoblet, nikket og kjørte den inn i en av tilkoblingspunktene til den bærbare. Så puttet han den bærbares støpsel i en kontakt på bordet, hamret med fingrene i rasende fart på sitt eget tastatur, stirret på monitoren på skrivebordet, trykket ned et par knapper på et konsoll og alle monitorene på veggen bak ham ble opplyst.

«Dette er innmaten i din virkelighet, herr Werge», sa han, mens han fortsatte å trykke inn koder på tastaturet.

«Så NÅ er vi dus?»

«Nå er jeg ikke residerende kapellan Fredrik Retsel. Nå er jeg nerden Fredrik», svarte det bak tastaturet.

«Og nerden Fredrik er ikke fullt så høflig?»

«Har du noengang truffet en høflig nerd?»

«Har ikke truffet så mange nerder i det hele tatt.»

«Men speil har du ikke», svarte Retsel og trykket videre på knapper, mens tekst fór forbi ham på skjermen.

«Det er en ødelagt fil her», sa han.

«I min maskin?»

«Selvfølgelig er det i din maskin. En startfil. Vi må få tak i en ny.»

«Jeg kan gjerne vrenge lommene mine.»

«Morsomt, morsomt», sa Retsel sakte, mens han gjennomsøkte maskinen til Henrik Werge.

«Problemet er at jeg ikke kan ta kopier av det som er her inne, fordi den ødelagte stenger for inntrenging.»

«Kanskje Ragni burde hatt en tilsvarende stengning?»

«Nei jeg tror ikke det», svarte Retsel rolig, og fortsatte:

«Men jeg kan trøste deg med at det var Fredrik Retsel i sivil som besvangret Ragni, ikke Fredrik Retsel i uniform.»

«Gjør det saken noe bedre? En prest som puler og setter unge på et sognebarn er uansett ganske smakløs!» Henrik Werge følte seg plutselig i moralsk forsvarsposisjon.

«Så min skaper liker ikke hva han har skapt», sa Fredrik Retsel like rolig bak tastaturet, mens øynene hans gikk fra tastene til monitoren og tilbake igjen.

«Jøss, så eplekjekk du ble nå da», provoserte Werge.

«Mmm», svarte Retsel:

«Joda, det er en startfil i grunnprogrammet som er gåen. Vi får finne en ny.»

Han snudde seg mot monitorveggen, trykket ned noen nye tastaturknapper, et modem våknet og sendte av gårde et telefonnummer. En skjerm viste en hjemmeside for Den norske kirke. Retsel skrev kjapt inn en ny adresse og trykket ned «return» med lillefingeren. En søkeside kom opp. I søkefeltet for datafiler skrev han inn navnet på den ødelagte filen og deretter «return» igjen. Kort etter rullet det opp en lang rekke mulige tilknytninger der det fantes en fil med tilsvarende navn.

«Så var det å finne den korrekte», mumlet Retsel og bladde seg fram på skjermen.

«Den er for gammel...den er tilknyttet Office...den er en spesialversjon...mmm....men den?...nei den er for stor...den er kanskje...ja DEN er fin. Den passer til DOS-versjonen din.»

Han stappet en diskett inn i diskett-kjeften, trykket inn download og smilte slitent mot Werge:

«Der var’n.»

Tre minutter senere hadde han lagt inn en ny versjon av den ødelagte filen og startet Werges bærbare på nytt. Skjermen lyste opp og programmet startet.

«Værsågod», sa den sivile presten:

«Nå kan du omskrive virkeligheten.»

«Hvorfor det?» svarte Henrik Werge og følte seg som tidenes drittsekk.

«Fordi den altertavlen der inne kommer til å skremme folk ut av kirken. Det vil bli stusslig å forordne høymesse uten en eneste tilhører. Prosten blir grinete om han får lese i kirkeboken at menigheten holder seg unna på grunn av en skrudd kunstner.»

«Tomme kirker er hverdagen - eller snarere søndagen - til mange av dine kolleger.»

«Det er deres problem. Jeg prediker kjærlighet - den universelle kjærligheten - og den altertavlen du har smelt opp i min kirke, river i filler alle ordene mine.»

«Bildet er sterkere enn ordene altså?» Henrik Werge likte samtalen.

Fredrik Retsel skjenket seg en ny dram, slukte den, men lot kruset bli igjen utenfor ansiktet. Han satte øynene i Werges:

«Akter du å bruke din virkelighet som pressmiddel?»

«Ja faktisk. Jeg vil kreve et par ting av deg.»

«Tenkte meg det.»

«Jeg krever å få kirkeasyl i din kirke. Og jeg krever at du ikke skal innlemme menigheten i asylantens hemmelighet. Jeg innser selvsagt at menighetsrådet må kjenne til at jeg er her - og kjenner jeg dette stedet rett, så innebærer det at hver jævla levende sjel i Innerst vet jeg er her. Men du skal ikke fortelle dem hvem jeg egentlig er. Du skal bare si at jeg er en asylsøker som er truet av utkastelse.»

«Asylsøker? Du?!»

«Ja, men se nå litt på dette. Jeg kommer fra en annen virkelighet og denne virkeligheten vil ganske sikkert ikke ha meg her - selv om jeg har skapt den selv. Altså: Jeg er en asylsøker som vil bli kastet ut dersom virkelighets-politiet får tak i meg.»

«Virkelighets-politiet?»

«Ja, om noe slikt finnes. Og det gjør det sikkert. Så tilbake til mitt krav: Jeg krever kirkeasyl i Innerst kirke. Jeg vil bo her, leve her og skrive her. Jeg vil ha tilgang til tårnet. Jeg skriver et lite rom inn i tårntoppen. Et lite rom med ei luke som har utsikt over hele Innerst. Derfra kan jeg se på mitt skaperverk og skape videre.»

«Jeg tror jeg ringer psykiatrisk legevakt», stønnet Fredrik Retsel.

«Du har bare modem, ikke telefon og kan derfor ikke ringe. Men den fordømte altertavlen er bevis på at det jeg sier er sant!» ropte Henrik Werge mot nerden Retsel. Og nerden Retsel så lenge på norsklærer og forfatter Henrik Werge før han svarte:

«Hva med elevene dine?»

«Elevene mine?» Henrik Werge ble overrasket over det plutselige skiftet i samtalen.

«Ja, hva med elevene dine? Nå som du er her og ikke på jobben som norsklærer. Eier du ikke ansvarsfølelse? Bør du ikke reise tilbake til deg selv og elevene dine? De kommer til å bli fullstendig forstokket hva morsmålet angår. De kommer til å stryke i norsk - det gjør de kanskje uansett med deg som lærer - men bør du ikke være hos dem og hjelpe dem gjennom pensum i det minste?»

Det hadde ikke Henrik Werge tenkt på. Han hadde bare pakket og flyktet - på en eller annen merkelig måte - over i sin skapte virkelighet. Egentlig burde han ha vært på jobben. Det var fredag og han hadde to dobbelttimer han burde ha dekket. I stedet satt han i sakristiet i en liten kirke han selv hadde skapt, og krevde kirkeasyl. Tankene hans fór som iltre veps fra vegg til vegg i hodet hans. De samlet seg i en synkron sverm og slo seg ned i en krok han ikke hadde interesse av å vite noe om:

«Jeg har skapt en ny virkelighet der jeg selv er en del, hvorfor skal jeg bry meg om to dobbelttimer i norsk for språkblinde ungdommer?», sa han med diktatorens hevede nese.

«Men du vil vel bli savnet av noen? Etterlyst med bilde i bla' og greier?»

Henrik Werge myste ut i rommet mens han tenkte gjennom den muligheten også. Så kom han fram til en konklusjon, smilte og svarte:

«Kanskje jeg egentlig ikke har forsvunnet? Kanskje jeg er på skolen og har de forbaskede dobbelttimene i dag? Kanskje jeg fortsatt er i den opprinnelige virkeligheten min, og at det er en ny versjon av meg som er her - som er i denne nye virkeligheten? Min egen virkelighet?»

«Var redd du skulle svare noe sånt», svarte Fredrik Retsel og klødde seg på fuglunge-brystet over teksten "Bill Gates - Who?":

«Det er greit. Du skal få kirkeasyl. Og jeg skal overfor menighetsrådet omtale deg som en reell kirkeasylant. Sognepresten kommer til å bli misunnelig. Han har ønsket seg en asylant lenge. Det limer menigheten sammen. Du skal få bo i kirken og du skal få benytte rommet i tårnet - det med utsikt over hele Innerst.»

«Så det finnes?»

«Du sa det skulle være der.»

«Du tror med andre ord på det jeg sier?»

«Jeg BEGYNNER å tro. Men jeg tror helt og fullt når du har omskrevet den fryktelige altertavlen.»

Henrik Werge grep den bærbare, nappet ut datakontakten som knyttet den til nerdens voldsomme data-anlegg, startet Word, fikk opp sitt eget manus og slettet sin beskrivelse av altertavlen. Så beskrev han den nye versjonen detaljert som en håndmalt kopi av det naivt søte bildet Fredrik Retsel hadde i sitt sakristi og i sin avrusningscelle på Innsia kro.

«Nå kan du gå inn og se», sa han og hevet øynene mot nerden som tok på seg prestekjolen igjen, kneppet kragen på plass og gikk inn i kirkerommet. Et par minutter passerte. Da Retsel kom tilbake, hadde ansiktet fått det plast-aktige draget igjen:

«Takk. De har gjort det slik jeg ønsker det. Men De har også ødelagt noe i meg - noe i min tro. Nå må De skrive meg en sterk tro», sa residerende kapellan Retsel og satte seg tungt - så tungt et lite, tynt legeme kunne sette seg - bak det overfylte skrivebordet.

Henrik Werge rullet teksten tilbake og skrev en svært sterk tro inn i kapellanen.

Komplisert

Retsel gikk til ro i prestegården - i campingvognen - mens Henrik Werge flyttet utstyret sitt til det andre sakristiet som var innredet med tanke på foreldre og dåpsbarn. Der det var oppvarmet, der det var en sofa, hyller med bøker, et bord, en stol, en vaskeservant med varmt og kaldt vann, og et avlukke med toalett. Han rullet ut soveposen på sofaen, men klarte ikke å stenge den bærbare. Plasserte den i stedet på bordet og satte seg på stolen.

Først måtte han skrive det som hadde skjedd ham etter at han kom til Innerst. Arbeidet gikk raskt unna, men var kjedelig.

«Gjenfortelling!», fnøs han mot skjermen og hadde lyst til å krype ned i soveposen. Likevel måtte han se hvordan det gikk med Gustav Vige og Arntsen. Men med en gang han så dem fastfrosset som ord på skjermen, forstod han at de hadde levd videre uten hans medvirkning. Han hamret ned Gustav Viges nye telefon-sjokk, den etterfølgende samtale med Ragnvald Arntsen og den perverse nakenheten i badstua. Det irriterte ham at de hadde gjort noe på egenhånd og at han - deres egentlige skaper - ble sittende der som en annen referent. Det irriterte ham også at Viges tid ikke var synkron med hans egen. For mens det for Henrik Werge og Fredrik Retsel hadde vært ettermiddag og kveld, hadde det vært kveld og tidlig natt hos Vige i Nordkapp.

«Hva skjer om jeg skriver unna noen måneder i få setninger, og så starter handlingen på en dag og et klokkeslett vi har felles alle sammen?», mumlet han mot skjermen da han hadde skrevet om Gustav Viges oppdagelse av at denne virkeligheten var bedre enn TV-skjermens.

Alle personene han hadde skapt, ville formodentlig føle det slik alle føler det når de på tampen av sommerferien sier til hverandre: «Hvor ble det av tiden? Dagene har rast unna uten at vi har merket det». Men selv om tiden har blafret forbi dem, så har de minner om det som har skjedd. Slik ville det vel også bli for de personene han hadde skapt, om han komprimerte noen måneder i få setninger? Og hvordan ville han selv - Henrik Werge - oppleve dette tidsspranget? Han var tross alt ikke en naturlig del av sitt eget skaperverk? Eller var han det? Ble han det i det øyeblikket han skrev seg inn som en navngitt person i handlingen? Og ville han i så fall oppleve tidsspranget på samme vis som de andre personene?

Henrik Werge reiste seg og gikk rundt i det trange sakristiet. Han var sliten av å tenke, men tenkte likevel: Kanskje han ikke var der? Kanskje han fortsatt satt hjemme i leiligheten i blokka og skrev det hele? Han kunne ha skrevet inn seg selv som en litterær person og på en eller annen måte klart å få bevisstheten sin over i den skrevne personen. Han kløp seg i armen - universalmiddelet for alle som lurer på om det er drøm eller virkelighet. Han kløp hardt og klypet medførte smerte. Altså var det virkelig. Eller var det bare slik at han selv - der han satt i leiligheten og skrev - skrev at han opplevde smerte?

«Dette blir FRYKTELIG komplisert», sa han ut i rommet og oppdaget at han snakket slik presten gjorde.

Han satte seg ved den bærbare, ga blaffen i hvordan allting var og skrev:

DEL 3

Tidssprang

Våren kom alltid som en overraskelse i Innerst. I mars var det Trøndelags-vinteren som rådde, med sludd, sørvest kuling, forkjølelse og kittaktige, grå ansikter. Alle voksne hadde rødsprengte øyne som så strengt på barn med grønne striper av snørr under nesen. Så vrengte de over kalenderbladet - noen ble narret fjollete april - og alle lot seg overraske av at våren kastet seg over dem. Solen skapte liv i de rødsprengte øynene, tørket de grønne snørrstripene og fikk grunnen i Innerst-skåla til å koke. Varmen tente liv i frø og røtter som straks begynte å suge heftig i seg av det sure grunnvannet. De tynne skyene som forsøkte å hindre solstrålene i å nå bakken, smeltet og opp av jorden grodde nytt liv. Nytt liv vokste også opp i hodene til menneskene som hadde valgt å bosette seg der inne. Kåte hormoner fikk Innerst-menn til å plante nye innerstværinger i Innerst-kvinner og barnehagen søkte om penger for å utvide lokalene.

Innerst Tidende fikk nye annonsører og et par nye abonnenter. Ragnvald Arntsen smilte oftere, skrev krassere ledere, men øket ikke takten på de lange skrittene sine.

Gustav Vige fikk rutinen av ny jobb og ny livssituasjon inn i systemet. For første gang i livet sitt begynte han å legge merke til naturen. Han ble fascinert av den store forskjellen mellom flo og fjære og fjellenes form. Han gikk en og annen ensom tur ut og opp i høyden og konstaterte forbløffet at det gikk an å oppleve verden uten å se den gjennom et TV-apparat. Han ble kjent med mennesker som ønsket å bli kjent med ham og som respekterte ham som den personen han var.

Ragni Sola ble tilbudt plass til Sander i barnehagen, men avslo fordi Turid og William Grever insisterte på å få fortsette som avlastningsforeldre. Ragni sugde våren inn i seg og ble om mulig enda mer energisk. Hun jobbet med glede overtid, skrev kjappere, tok bedre bilder og hadde likevel overskudd hun kunne øse over sønnen om morgenen, ettermiddagen og kvelden. Hun tillot seg å bli avstandsforelsket i bestyrerinnen i barnehagen, men tillot seg ikke å føle skuffelse over at kvinnen var gift og ikke gjengjeldte hennes varme smil.

William Grever ble om mulig mer distre. I likhet med andre Innerst-menn, fikk sollyset liv i testosteron-produksjonen hans og han forsøkte å besvangre sin hustru ved flere anledninger. Ingen av sædcellene hans nådde fram. Men forsøkene i seg selv gjorde forholdet deres bedre. Det voldsomme savnet etter et barn, føltes alltid bunnløst i vinterhalvåret, men vårsolen lyste langt ned i den mørke sjakten og ga dem fornyet glede over å ta seg av Sander Sola Retsel.

Søstrene Bjørklund iførte seg alt for tidlig sine blomstrede sommerkjoler og fikk irettesettende kommentarer fra brødrene Bjørklund under menighetskorets øvelse til 17.mai-gudstjenesten, men de sendte hvert sitt varme smil til hver sin irettesettende ektemann og ble belønnet med ektemakelig forlatelse.

Residerende kapellan Fredrik Retsel skremte vannet av krovert Lasarus Rogn ved ikke å møte opp til formiddagsfyll ved flere anledninger fordi sola var så vakker at presten heller valgte å ligge på kne i sin kirke og takke for nytt liv, og styrket tro. Presten takket også for at menigheten var blitt mer sammensveiset etter at kirken nå huset en asylant som ingen kjente navnet eller nasjonaliteten til, men som alle likevel ønsket å hjelpe til en trygg tilværelse.

Sola og varmen vedvarte de to første ukene i april, og den våren som alle hadde håpet å kunne nyte lenge, eksploderte som tidlig sommer midt i måneden. Vårens varmende, friske vind ble til klam varme som syntes å skvalpe rundt leggene når man beveget seg utendørs. Det ble mai uten at noen markerte den første dagen med røde flagg og paroler. Men 17. mai var alle med. Barna hadde på seg sommerantrekk i det 30 meter lange toget som tradisjonen tro ble anført av Fredrik Retsel i sivil, men med en gedigen 17. mai-sløyfe og en bærbar CD-spiller som spredte korpsmusikk utover landskapet. Det ble servert gratis is utenfor Innsia kro og på skolen holdt William Grever en noe hakkete, men likevel rørende tale for konge og fedreland. Bygdas befolkning klappet like iherdig som de hadde gjort året før, da Grever hadde holdt den samme talen, men det var det ingen som husket. Aller minst Grever selv. Ragnvald Arntsen tok bilder av toget med et fotografiapparat som Norsk museum for fotografi ennå ikke hadde innlemmet i samlingen sin - men som de gjerne skulle hatt - og han spanderte fargetrykk på første side i neste utgave av Tia. Bildet viste reskappen med CD-spiller, glade barn med viftende flagg - Sander Sola Retsel var med og bildet avslørte at det var en iskremflekk på det lille flagget han hevet over hodet. Blant tilskuerne kunne man se et blekt ansikt. Det var asylanten som hadde tatt risikoen ved å bevege seg utendørs - for ingen vil vel arrestere en asylant 17. mai? Dessuten ville lokalbefolkningen ha hindret en slik arrestasjon dersom en eller annen overivrig politiadjutant hadde foreslått noe slikt.

Gudstjenesten i kirken ble en suksess på grunn av menighetskorets deltagelse der asylanten sang bass - ikke en god bass riktignok, men det var en rørende bass - og der residerende kapellan holdt en preken som fikk lommetørklærne til å vifte liv i den klamme luften. Da postludiet ble spilt på kirkens stereoanlegg, så alle på altertavlen som ga dem trøst og styrke til å kunne leve videre med hver sin tro som hver for seg var genialt enkel.

Selv om asylanten hadde dristet seg ut 17. mai, så holdt han seg ellers innendørs - i kirkens merkelige sikkerhet. Hver morgen gikk han de få meterne bort til prestegården - campingvognen - der Retsel slapp ham inn og ga ham frokost. Middagen og kveldsmaten inntok han foran den åpne tårnluken i kirketårnet. Måltidene ble bragt til ham av presten eller av medfølende sognebarn som peste i varmen og som så engstelig mot den blå himmelen, for de fryktet en regnfull sommer. En varm vår i Trøndelag ga gjerne beskjed om en kald og våt sommer.

Men om de fryktet en regnfull sommer, så måtte de vente til et senere år. For sola fortsatte å varme det lille samfunnet i juni. Turistene kom i strømmer til marinaen og til tettstedet. Andreas Innerst gned sine firkantede hender hver kveld fordi salget av postkort, diesel, øl, grillpølser og kondomer gikk ut over all forventning.

Gustav Vige hadde levet i sin nye tilværelse i fire måneder da han satt foran stuevinduet i Nordkapp og så på fjorden. Han var sliten etter dagens arbeid og ville snart gå lykkelig til sengs. Det var mandag 7. juli og klokken var 21.32, skrev Henrik Werge og følte seg på grensen til bevisstløshet av tretthet. Han måtte sove, men han bare måtte se ut av vinduet i sakristiet først. Det var et lite vindu delt i fire av tynne sprosser som trengte maling. Glasset var støvete, men ikke støvete nok til å stenge lyset ute. Lyset var varmt, det beskrev gylne furustammer og mørkegrønne furutopper, vaiende rognebusker, lyng og ville blomster. Han så fjellene som dannet Innerst-skåla, kledd i alle grønne nyanser. Det var blå skygge på vestsiden, men på østsiden gjorde kveldssola de myke fjelltoppene til glødende, pulserende levende skapninger som kunne lette fra jordens overflate. Han skimtet fjorden og så at det var lavvann. Sandbunnen i fjorden kastet stråler av turkis inn i øynene hans.

«Jeg klarte det», stønnet Henrik Werge, krøllet seg ned i soveposen og følte at han ikke hadde sovet på mange måneder.

Likevel våknet han tidlig, tok med seg den bærbare opp i tårnrommet, åpnet luka ut mot verden og drakk av den salte sommerluften. Den var varm og krydret med furu og markblomster. Han kunne se hele Innerst-skåla og utover fjorden til Ytterstøya. Over den kunne han skimte Stor-Fosna og Fosenhalvøya på den andre siden av Trondheimsfjorden. I varmedisen så det ut som landet på den andre siden svevde over havflaten.

Henrik Werge var så sulten som han aldri før hadde vært, men måtte sette i gang livet i Innerst før han sørget for sine egne innvollers behov. Dersom han gav seg selv et halvt døgns forsprang, mente han å være på den trygge siden. Da kunne han være skaper - ikke referent. Han plasserte den bærbare på et lite skjevt og støvete bord og satte seg på en krakk som måtte være gjenglemt av de som en gang i tiden bygget kirken. Så lukket han øynene mens hendene hans hang avventende over tastaturet. Etter et par minutter åpnet han øynene igjen, stirret inn i skjermen og lot fingrene danse på plast-tastene.

Tidligdag

Gustav Vige ble vekket tidlig av telefonen. Han bannet før han våknet fordi han selv i drømme visste at det var tirsdag - det var tidligdag på jobben - og han kunne ikke sove lenger enn til halv åtte. Men telefonen som fortsatt befant seg under stolen i stua, hylte ut et krav om å bli hørt, berørt og besvart.

Han åpnet øynene og så på klokkeradioen. «06.38» lyste den digitalt rødt. Gustav Vige stønnet og svingte bena ut av sengen. Det var varmt i rommet. Han var våt av svette over hele den nakne kroppen. I et kort glimt så han detaljer fra drømmen han hadde hatt før han våknet: Den hadde vært som et resymé av det han hadde opplevd i Innerst siden han kom i mars. I drømmen hadde dagene og avissidene flagret forbi ham. Han hadde sett 17. mai-toget og han hadde gjenopplevd samtaler med Arntsen, med Ragni og med Grever. Dagligdagse samtaler. Han hadde gjenopplevd frokoster på Innsia kro der reskappen etterhvert mindre rutinemessig hadde kommet inn og drukket seg bevisstløs før han ble hjulpet inn på rommet sitt, og han hadde gjenopplevd ensomme middager i Nordkapp der han hadde spist posesuppe eller boksmat før han hadde satt seg en kort stund foran TV-apparatet for å få med seg de siste nyhetene. I drømmen hadde han gjenopplevd det såre presset i brystet da han stod på en av toppene rundt Innerst-skåla og hadde skyene nesten ned i håret, mens den storslagne naturen uten blygsel hadde brettet seg ut foran ham.

Men telefonen forsatte å skrike ut krav om oppmerksomhet. Han trakk i snora til rullegardinen og visste før den begynte å bevege seg mot full åpning, at det var godt vær ute. Han smilte mot morgensola da han konstaterte at hans «klarsyn» slo til. Så gikk han naken inn i stua, mens han klødde seg på magen. Vanligvis ble han slått av undring og glede når han om morgenen kom inn i stua der de tre store vinduene bragte fjorden og fjellene på den andre siden helt inn til ham. Men i dag ødela det elektroniske maset til telefonen opplevelsen. Han la seg på kne ved stolen og røsket fram den plagsomme plasten. Løftet av røret:

«Vige.»

«Vekket jeg deg?»

Det var Stemmen. Gustav Vige hadde ikke hørt noe fra ham siden den kvelden i mars da han hadde fått krystall i hodet takket være Arntsens badstu. Gustav kunne i farten ikke huske at han hadde deltatt i flere badstu-bad, men skyflet forvirret unna tanken med en skyffel han ga navnet «søvn-forglemmelser».

«Er det liv i deg? Vekket jeg deg?», gjentok Stemmen.

«Kunne du ikke heller ha ringt en time seinere, da måtte jeg opp uansett», svarte Gustav Vige påtatt grettent. Men bare påtatt fordi Stemmen hadde hjulpet ham til mye, og kanskje hadde tenkt å servere nye muligheter.

«Å fanken. Jeg glemte at du er like morgengretten som meg. Jeg hater mørke morgener som bare sklir over i grå formiddager. Men i dag er det vel vellystig lyst hos deg også?»

«Jotakk. Det er behagelig lyst - men vellystig?»

«Tiden kommer veldig fort i våre dager.»

«Hva gjør tiden sa du?»

«Den kommer veldig fort i våre dager. Synes det var i går at vi snakket sammen sist - den kvelden du var badstu-jomfru - og så har det gått omtrent fire måneder plutselig.»

«Var det det eneste du hadde på hjertet? I så fall tror jeg vi avslutter slik at jeg kan få pissa og satt på litt kaffe når jeg likevel er våken.»

«Jeg er som sagt også litt morragretten om morgenen.»

«Når skulle du ellers være det? Om kvelden? Hallo! Denne samtalen synes å være fullstendig meningsløs!»

«Jeg tror det har skjedd noe hos deg. Noe som har betydning for hele din virkelighetsoppfatning. Og det har med tiden å gjøre.»

«Det finnes sikkert et eller annet obskurt tidsskrift som vil offentliggjøre en artikkel om det», sa Gustav Vige syrlig.

«Nei, men hør nå her. Tiden har passert så forferdelig fort.»

«Det føles slik for eldre folk.»

«Nå må du endelig ikke ta den snørrhovne, unge tonen. Du aner ingenting om min alder.»

Gustav Vige stønnet. Nå hadde han fungert utmerket i sitt nye liv i noen måneder - i fire måneder, korrigerte han seg selv etter et par tanke-snurr - uten Stemmens hjelp. Han var fortsatt veldig klar over at han skyldte Stemmen mye for at han hadde fått det nye livet, men han syntes ikke han måtte innta bønnestilling når Stemmen etter så lang tid hadde lyst på litt tomprat. Gustav Vige stønnet igjen:

«Jeg forsøkte å være morsom. Spydig - men morsom»

Stemmen overhørte unnskyldningen hans:

«Jeg tror dere blir manipulert på et eller annet vis. Kanskje jeg også. Jeg føler det som om vi er marionetter - du vet sånne dokker i tråder som...»

«Ja ja, jeg vet hva marionetter er.»

«Jeg føler at noen styrer livene våre og tiden vår og hele virkeligheten vår.»

«Du ringer altså for å diskutere religion på morrakvisten?»

«Har ikke du hatt den samme følelsen?»

«Overhodet ikke. Jeg har nok med å gjøre jobben min, og leve livet mitt. Om det er noen som trekker i trådene mine, så får de bare trekke så lenge jeg har slakk nok til å gjøre det jeg skal gjøre.»

«Jøss, jeg visste ikke at du var så overfladisk.»

«Er det overfladisk å leve? Filosofer har vel i alle tider forsøkt å få svar på hvorfor vi er her, hva vi gjør her og hva som er meningen med livet? Dersom meningen med livet er at vi skal være marionetter, så får det være meningen med livet. Det driter jeg faktisk i, bare jeg får pissa og lagd kaffe.»

«Bare du får pissa og lagd kaffe», gjentok Stemmen som et ekko og fortsatte:

«Javel, da skal jeg ikke mase mer, men tenk på det jeg har sagt. Vi snakkes, Gustav Vige.»

Så ble forbindelsen brutt. Gustav Vige sukket oppgitt og ruslet - litt kjappere enn vanlig en hverdagsmorgen - ut på toalettet og tømte blæra. Deretter tuslet han inn på kjøkkenet og satte på kaffen. Mens trakteren oppførte seg som den lungesyke lille elektrisk plastdingsen den var, returnerte han til badet og tok en lang dusj.

Da han satt med tre brødskiver med syltetøy og et stort krus kaffe foran seg og stirret ut av kjøkkenvinduet mot fjæra og fjorden, tenkte han på de fire månedene og på drømmen.

«Selvfølgelig har det gått fort», tenkte han og tok en bit av den ene skiva. Han tygget et par ganger og bløtte biten opp med en munnfull kaffe.

«Men er det ikke alltid slik at tiden går veldig fort når du ser tilbake på den? Når du venter på at den skal komme, så kommer den alltid veldig sent. Men når den har passert og ligger bak deg, så har allting skjedd i rasende tempo?»

Han tygget ettertenksomt i seg den siste brødskiven.

( )

Henrik Werge stirret på skjermen foran seg:

«Nå må jeg ikke la ham få tenke mer. Han har tenkt mer enn nok allerede. Vige burde komme seg jobben. Og denne Stemmen. Han begynner å bekymre meg. Det er jeg som er Stemmen. Det var jo slik jeg kom i kontakt med Gustav. Det var slik jeg skapte ham og etterhvert alle de andre. Jeg visste ikke hva jeg skulle skrive om og bare begynte å skrive-snakke med en innbilt person. Dermed ble Gustav Vige skapt. Men nå har jeg mistet grepet på Stemmen. Alle de andre - kanskje unntatt Ragni - har jeg en viss kontroll på.»

Han sukket og skrev videre.

) (

Gustav Vige gikk raskt langs stien han etterhvert hadde lært seg å sette pris på. Han vinket til Andreas Innerst da han passerte vinduene til landhandleriet og kastet et blikk utover marinaen der gjestebrygga var full av kostbare plastskall med sommergjester, før han tok trappen opp til Tias lokaler i fire byks.

Ragnvald Arntsen satt ved perfemaskinen sin og hadde allerede perforert flere meter med gul papirstrimmel. Blå strek-røyken lå som en vinge over lokalet.

«Fint du kom tidlig», sa han uten å se opp:

«Fikk en helsides annonse du må smelle sammen. Har ferdig et par nyhetssider til deg etterpå.»

Gustav Vige tok kniven, brakk av det ytterste leddet på knivbladet for å ha et kvast utgangspunkt, og begynte med annonsen.

Kjempesak

Noen kom løpende opp den knirkete trappen og Gustav Vige gjenkjente lyden av Ragni Solas energiske tåsandal-kledde føtter. Hun åpnet døren som om den skulle ha vært en svingdør, og ropte inn i nakken til redaktøren:

«DEN kjempesaken!!»

«Javel?» svarte Arntsen rolig uten stans i klapringen på perfemaskinen.

«DEN kjempesaken, Arntsen!» Ragni danset inn i rommet i lysegul, kort og for trang sommerkjole som fikk Gustav Vige til nok en gang å irritere seg over hennes legning.

«Kutt ut grisetankene, Gustav», sa hun i det hun passerte ham på vei mot sin egen plass.

«Hvem har "den kjempesaken"?» spurte Arntsen fortsatt irriterende rolig mens han produserte stadig nye centimetere med gul papirstrimmel.

«Jeg!» ropte Ragni tilbake og startet sin egen maskin.

«Interessant. Skriv om det, så selger vi til et medisinsk tidsskrift», sa Arntsen og skrev videre.

«Medisinsk tidsskrift? Jøss dere mannfolk tror alltid at en ‘kjempesak’ er en diger penis. Men jeg tenkte kanskje du trengte et oppslag til i morgen?» gaulet Ragni gjennom rommet. Den blå vingen av sigarett-røyk var blitt kuttet i småbiter av de hastige bevegelsene hennes.

«Da må vi ha bilder», svarte Arntsen, fortsatt med ansikt og fingre mot plastikk-alfabetet.

«Jeg har bilder!»

«Bilder av den kjempesaken din? Jeg ser tittelen allerede: ‘Lesbe med kjempesak’ og et fargebilde av kjempesaken». Arntsen humret.

«Ragnvald, du er egentlig en gammel gris! Vet du det?»

«Mmm»

«Politiet er her», ropte Ragni og fortsatte:

«Det kom en politimann hjem til meg i morges og spurte om asylanten vår. Han har gått rundt og snakket med alle oppe i feltet. Fredrik Stein heter han og er prototypen på en sivilkledd politimann. Ligner på en lang og tynn utgave av Colombo. Jeg tok bilder av ham da han ringte på hos Bjørklunds. Det lange ansiktet hans ble dobbelt så langt da hele gjengen åpnet!»

Ragnvald Arntsen så opp fra tastaturet. Han var blitt interessert.

«Politiet? Her i Innerst? Her har vi fanken ikke hatt politi siden lensmannen forsøkte å oppspore hvem som brant her. Og nå er det altså asylanten de er ute etter?»

«Nei, det var egentlig ikke det han sa». Ragni hadde forlatt plassen sin og kom inn til settebordet der Gustav Vige lot kniven henge i luften over pasteup-arket mens han så på den kjappe munnen hennes. Den kjappet videre:

«Han viste meg et bilde av en fyr som uten tvil måtte være kirkeasylanten vår, og spurte om jeg hadde sett ham. Jeg sa selvsagt nei, for vi skal liksom ikke vite at han er her. Er det ikke sånn? Eller jeg mener, vi skal jo ta vare på fyren. Når han har fått kirkeasyl, så er det vel fordi han har rømt fra et land med krig og elendighet, og nå vil de vel sende ham tilbake, selv om politimannen sier noe annet. Han tenkte så rart da jeg spurte ham ut. Og jeg tror han har mistanke om at mannen er her i Innerst. Men jeg kan ikke uten videre godta at de sender ham ut - eller tilbake. Uansett hvordan det går med ham når han kommer dit - altså tilbake. Og det kan vi ikke sitte stille og se på. Kan vi vel? Vi er tross alt representant for den fjerde statsmakt. Vi har det trykte ord som våpen og vi må jo forsvare asylanten vår?»

Hun trakk pusten og Arntsen benyttet anledningen til å skyte inn:

«Det er ikke vår oppgave å hindre lovlige avgjørelser - vi skal referere dem. Men dersom de lovlige avgjørelser strider mot vår sunne fornuft og rettferdighetssans, så skal vi skrike fra papiret. Da skal vi være den fjerde statsmakt.»

Han grep tobakkspakka og rullet en ny sigarett, mens det fortsatt steg en tynn strek røyk fra den nylig drepte sneipen.

«Jada jada», svarte Ragni:

«Men politimannen vet ikke sikkert at han er her. Han bare spør fordi han lurer på om mannen kan være her. Men denne Frank Stein - et jævlig navn spør du meg - han vet et eller annet. Noen må ha sagt noe til ham. Kanskje flyktningen vår ikke er skikkelig flyktning? Selv om det er rart, for reskappen har tross alt gitt ham kirkeasyl. Og vi har jo ikke kunnet skrive noe om asylanten vår fordi det hele skulle være så fordømrade hemmelig, men nå håper vel politiet at vi likevel vil skrive om ham. Nå som han er etterlyst med bilde og greier, og politiet spør etter ham. Kanskje han egentlig er etterlyst for noe ganske annet enn å ha tatt seg inn i landet uten de nødvendige papirer? Kanskje han er en ettersøkt morder? Det kan være en voldtektsmann vi har boende i kirken vår! Han som sang dårlig bass i menighetskoret 17. mai! Kanskje, Ragnvald, vi burde skrive om ham likevel? Frank Stein vet jo at han er her. Jeg er i alle fall ganske sikker på at han vet.»

«Vet politiet at han er her?»

«Jeg sa ikke noe, men andre kan vel komme til å røpe et og annet. Dessuten virket denne Frank Stein ganske våken. Og om noen sier et feil ord, så oppdager han det antagelig. Da vil han forstå at mannen befinner seg her hos oss, så tar de ham med seg og putter ham inn i Trondheim, eller sender ham ut av landet, eller hva vet jeg.»

«Klapp igjen, Ragni!» sa Arntsen litt høyere enn vanlig. Og Ragni klappet igjen. Redaktøren fortsatte:

«Kjempesaken din er allright. Vi har oppslaget. Men vi skriver selvsagt ikke noe om fyren i kirken. Han eksisterer ikke - i alle fall ikke før politiet finner ham. Dersom politiet finner ham, så kan vi skrive om det, og vi kan skrive om hvordan Innerst-befolkningen reagerer på at en kirkeasylant blir trukket ut av kirken og ført bort. OK?»

«OK. Jeg skriver det jeg har», svarte Ragni litt mindre energisk.»

( )

Henrik Werge svettet over den bærbare. Dette hadde utviklet seg helt annerledes enn han hadde tenkt seg. At det skulle dukke opp en politimann var totalt uforståelig for ham. Med det fjollete navnet Frank Stein? Dét ville han aldri kalt en av sine oppdiktede personer!

Likevel: Han hadde heldigvis skrevet seg til et forsprang på dem. Han så på armbåndsuret: «07.56». Det var hans tid, mens han hadde skrevet deres til å være noen timer senere. Dermed ville han kunne oppleve det som skjedde før det skjedde hos dem. Men han måtte skrive inn klokkeslettet deres for å vite hvor langt forsprang han hadde.

) (

«Klokkken er kvart over ti, skal vi stikke bort og spise noe ekkelt hos Lasarus?» spurte Gustav Vige.

«Greit», sa Arntsen.

«Jeg skriver så lenge», ropte Ragni fra maskinen sin.

Virkelighetspolitiet

Henrik Werge satt spent avventende og stirret ut av tårnluken.

En grå Volvo personbil med diverse antenner på taket, passerte på grusveien i retning mot Innerst. En støvsky lå som en diffus hale etter bilen.

«Nå kommer den jævelen», sa han og klatret ned den bratte trappen. Han gikk gjennom det stille kirkerommet der sola tegnet fargede støvstriper i luften, gikk ut gjennom sakristiet og banket på campingvogn-døren til prestegården. Han måtte banke flere ganger før stønn og subbende skritt avslørte at det var liv der inne. Døren ble åpnet ti centimeter og Fredrik Retsels trange øyne kom til syne i sprekken.

«Det er morgen. Burde ikke du være i gang med bønnene dine?» spurte Werge syrlig.

«Hvilken dag er det i dag?» svarte det rustent bak prestevognsdøren.

«Tirsdag. Tirsdag 7. juli.»

«Tiden løper», mumlet Retsel og åpnet døren for å slippe inn asylanten. Han avdekket samtidig sitt korte, tynne legeme. En samling knokler bak en hinne av hvit hud som bare var iført en sjaskete, tidligere hvit truse uten Den norske kirkes logo.

«Reskappen ser vidunderlig ut», sa Henrik Werge og gikk inn i vognen der luften var tykk av gammel fyll og høy temperatur.

«Hvordan i alle dager kan du sove her?» undret Werge.

«Hver morgen takker jeg Herren for at han skapte koma», svarte Retsel trett. Fra en plastkanne fylte han kaffetrakteren med vann, skuffet kaffe oppi filteret og trykte inn «ON»-knappen.

«Den hellige ON...» mumlet han og åpnet propankjøleskapet hvorfra han langet ut lettsmør og lettsyltetøy og en pose med oppskåret brød. En brukt smørkniv lå allerede på det lille campingvogn-bordet ved siden av to velbrukte kaffekrus.

«Du får ta det kruset du pleier bruke», sa Retsel.

Werge tenkte seg om og nikket. Han hadde skrevet at han hadde spist frokost hos presten hver dag siden han kom i mars.

Da Werge hadde skjenket oppi krusene og satt tennene i den første skiva med lettsyltetøy («Hvorfor i alle dager har den radmagre fyren bare lett-produkter», tenkte han), sa han med det tørre brødet som lyddemper:

«Politiet er kommet hit.»

«Og hva vedkommer det meg?» svarte Retsel og trakk på seg de samme sorte, krøllete buksene han hadde vært iført første gang Werge traff ham. Antagelig var de vasket et par ganger siden da, men noe strykejern hadde de avgjort aldri opplevd.

«Vel, du skjuler så vidt jeg vet, en asylant, endog en falsk asylant, som til og med kan være meldt savnet et annet sted i landet. Kanskje politiet tror du holder vedkommende i kirken mot vedkommendes egen vilje. Jeg synes allerede jeg ser overskriftene».

Fredrik Retsel hadde funnet fram et par rene, sorte sokker («Hvem i alle dager er det som vasker tøyet hans?» tenkte Werge) og tredde dem på seg, mens han så mot femte veggen. Han fant en rosa t-skjorte med påskriften «Good God» og fikk pakket inn fuglebrystet sitt før han svarte med tynnere røst enn vanlig:

«Overskriftene?»

«‘Full prest holdt mann i tvangsasyl’. VG ville ha spandert en utbrett-førsteside på det»

«Jeg er ikke full», svarte Retsel med enda tynnere røst, og fortsatte:

«Men kan du ikke bare skrive politiet bort, eller for å si det slik: Hvorfor i alle dager har du skrevet politiet inn i det hele tatt?»

«Det var akkurat det», sa Werge og fikk en knute av rynker mellom øyebrynene:

«Jeg hadde overhodet ikke tenkt å bringe inn noe politi. Men i formiddag kommer Ragni løpende inn i Tia og forteller at en politimann går rundt med et bilde av meg og spør folk om de vet noe. Ragni kommer til å skrive et førstesideoppslag til morgendagens utgave av Tia.»

«Kanskje han ikke har kommet ennå?»,forsøkte Retsel spakt.

«Dessverre. Like etter at jeg slo av den bærbare, passerte en grå Volvo med et kratt av antenner, i retning Innerst. Jeg går derfor ut fra at han allerede er her.»

Fredrik Retsel slukte en brødskive og tømte kaffekruset ned i samme gapet. Så fant han fram en nyrenset prestekjole («Det er da ikke noe renseri her?», tenkte Werge) som han krøp inn i og spente pipekragen rundt halsen.

«Det må være ubehagelig for Dem ikke å ha full kontroll over Deres skaperverk», sa han og var residerende kapellan igjen.

Werge måtte samtykke. Det var svært ubehagelig ikke å ha full kontroll.

«De nevnte en gang virkelighetspolitiet. Kanskje politimannen representerer dem?»

«Det finnes for fanken ikke noe virkelighetspoliti. Det var bare noe jeg sa!» svarte Werge irritert, men med økende engstelse.

«Det forekommer meg mer sannsynlig at det skulle finnes en statlig myndighet som holder orden på at ingen tukler med virkeligheten, enn at det skulle dukke opp en norsklærer som beviselig kan skrive virkeligheten min», sa Retsel og fortsatte:

«Dessuten må De ikke glemme at det var De selv som lanserte begrepet. Kanskje tanken har grodd for seg selv i den virkeligheten De har laget her?»

Henrik Werge ble livredd, men klarte ikke å vise det på annen måte enn å eksplodere - akkurat slik han gjorde mot eleven som ved en feiltagelse visste mer om Ibsen enn ham selv:

«Sitt for faen ikke der og innbill deg at du har mer peiling på virkeligheten min enn jeg selv har! Det er JEG som har laget alt dette! Det er jeg som bestemmer hva som skjer i Innerst, for svarte helvete!!»

Residerende kapellan reiste seg, fant fram sin sorte bibel fra en hylle over Werges hode, foldet de tynne hvite hendene rundt den og så inn i Werges øyne med mildt blikk mens han sa:

«Hei Gud. Som du ser, er jeg litt tidlig på'n i dag, og det skyldes som du allerede vet, at herr Werge nå har tuklet så mye med virkeligheten her at han har mistet taket på den. Jeg håper du vil være behjelpelig med å ordne opp i dette til beste for oss alle. Og jeg håper du vil holde din hånd over de sjeler som befolker Innerst. Ha det bra så lenge, Gud. Vi snakkes mer senere i dag.»

«Måtte du nevne meg?» spurte Henrik Werge - betydelig spakere.

«Egentlig ikke. Gud vet, bedre enn noen, hva du pusler med. For henne er min bønn bare å betrakte som en test på at kommunikasjonsutstyret fortsatt fungerer. Personlig setter jeg pris på flere tester hver dag.»

«Du sa ‘henne’ om guden din?»

«Ja, noen ganger sier jeg ‘ham’ og andre ganger sier jeg ‘henne’. Gud har ikke noe kjønn, men har likevel alle kjønn, så jeg benytter det som passer best i situasjonen.»

«Dette har jeg ALDRI skrevet!» skrek Henrik Werge. En dusj med rødt lettsyltetøy fulgte med ordene hans og festet seg til Retsels ansikt som røde fregner. Presten fjernet dem med håndbaken og smilte lunt:

«De skrev meg en sterkere tro. Jeg vet ikke hva De la i ordet tro, men jeg fikk mye ut av det». Så gikk han ut av prestegårdsvognen og snuste inn den varme luften:

«Jeg elsker sommeren, selv om det kan bli klamt under samarien», sa han og gikk mot inngangen til data-sakristiet.

Henrik Werge fikk summet seg og skrittet etter presten.

«Så du er ikke dis med guden din - han eller hun?»

«Er De dis med Dem selv», herr Werge svarte ryggen til presten da han åpnet sakristi-døren.

«Selvfølgelig ikke.»

«Gud er en del av Dem og en del av meg. Jeg er heller ikke dis med meg selv.»

Retsel gikk bort til det overfylte skrivebordet. Startet en PC og et modem, skrev hurtig og lenge på tastaturet, mens han mumlet og av og til stirret avventende på monitoren. Når han ikke oppnådde det han ønsket, smattet han irritert og forsøkte nye raske tastetrykk. I tre kvarter holdt han på og de små kjevene hans ble strammere og hvitere for hver gang et forsøk mislyktes. Så lyste øynene hans opp, men han smilte ikke da han rettet seg opp:

«Det skal være umulig å hacke seg inn på politiets interne datanett. Men for Vår herre og Fredrik Retsel er ingenting umulig. Se her, herr Werge», han pekte mot monitoren. Henrik Werge skrevet over stabler med disketter og skjøteledninger og så over prestens høyre skulder. På skjermen så han sitt eget portrett. Det var det samme portrettet han hadde i passet sitt, så vidt han kunne huske. Og han så ut som en rømt massemorder. Over bildet stod det med kraftige bokstaver: «Etterlyst». Under stod det med litt mindre bokstaver: «For brudd på paragraf 3 i Lov om virkelighet: Med fengsel i inntil 21 år straffes den som med forsett oppretter egen virkelighet, eller påvirker en eksisterende virkelighet, eller medvirker dertil, slik at eksisterende virkelighet blir oppfattet som ny virkelighet.» Deretter var hans navn og personalia oppramset, dessuten: «Henrik Werge gikk over i en av ham nyskapt virkelighet den 7. mars. Pågripelse må primært skje i ny virkelighet. Inntil videre anses kontakt i opprinnelig virkelighet som uheldig, for å oppnå et positivt resultat».

«Hva faen er dette!!» skrek Werge mot den tynne nakken til Retsel. Presten snudde seg mot ham og svarte rolig:

«Nå må De endelig ikke gå av skaftet, herr Werge. Jeg søkte på det interne nettet etter ‘Virkelighetspolitiet’ og kom inn på deres lukkede hjemmeside. For virkelighetspolitiet eksisterer faktisk. På hjemmesiden deres var det en egen link til ‘etterlyste personer’ og der var De altså. Faktisk bare som en av to etterlyste. Ikke så mange som tukler med virkeligheten i våre dager så vidt jeg kan forstå.»

«Hva i alle dager menes det med at ‘pågripelsen må primært skje i ny virkelighet’ og det greiene med at pågripelse i opprinnelig virkelighet kan være uheldig?»

«Det er De som har skapt dette kaoset, herr Werge. Derfor burde De vite svaret selv.»

«Betyr det at jeg er der fortsatt? Der hjemme i den virkeligheten jeg opprinnelig kommer fra? Men hvem er jeg i så fall her? Og hvem er den Henrik Werge politiet etterlyser og vil fengsle i inntil 21 år?»

«De skulle ha gitt meg mer forstand, herr Werge, så kunne jeg kanskje ha løst opp den absurde floke De har knytt rundt Dem selv.»

Henrik Werge så på armbåndsuret sitt. Klokken var 9.55. Akkurat nå gikk altså denne virkelighetspolitimannen rundt blant folk på Innerst og viste fram bildet av ham. Før eller siden måtte han komme til kirken også. Det svimlet for Henrik Werge og han lente seg mot skrivebordet med begge hender stemplet mot det slitte treverket. Hodet hans hang mellom skuldrene:

«Hva sier du til ham når han kommer?»

Retsel tenkte seg ikke om, men svarte straks:

«Det avhenger litt av hva De sier til meg nå, herr Werge.»

«Hva vil du jeg skal si?», stønnet Werge.

«Jeg vil De skal si at De må overlate Innerst og resten av den virkelighet De har skapt, til oss som lever her.»

«Jeg var sikker på at du ville si jeg skulle overlate alt jeg har skapt, til Misjonsmenigheten eller kanskje til en eller annen gud?»

Fredrik Retsel lo pipende, men mildt:

«De er også styrt av Gud, herr Werge. De ville ikke kunne skape så mye som en stjerneskrutrekker uten ved Guds hjelp, langt mindre Innerst.»

«Vil du skjule meg og ikke røpe hvor jeg befinner meg? Fanken heller, jeg risikerer tydeligvis 21 år i fengsel!!»

«Vil De, herr Werge, love meg - meg som prest i Den norske kirke og med Deres hånd på Den hellige bibel - at De vil overlate vår virkelighet til oss som opprinnelig levde i den?»

«Ja ja ja. Jeg skal legge hånden på hele bokhylla di. Jeg skal love å skifte truse fire ganger daglig om det så var, bare jeg slipper 21 år i fengsel for å ha tuklet med virkeligheten!» Henrik Werge kunne ikke skjule panikken i stemmen sin.

Fredrik Retsel smilte varmt mot ham, rakte fram Bibelen. Werge la sin høyre hånd på den og sa uten instrukser:

«Jeg lover å la Innerst få leve sitt eget liv dersom residerende kapellan Fredrik Retsel redder meg fra virkelighetspolitiet.»

«Godt, jeg tror Dem», presten reiste seg, mens han så på armbåndsuret - 10.01 - strenet ut i kirkerommet og fortsatte å snakke. Stemmen hans fikk ekko og fylde under det høye taket:

«De må plukke sammen alt De eier. Jeg vil ta Dem med ut på fjorden, herr Werge. Der ute - på Kattøya - er det en ødegård som Ragnvald Arntsen har benyttet ved et par anledninger når lensmannen har vært for nærgående på leting etter produksjonsutstyret hans. Og da mener jeg som De selvsagt vet, ikke det utstyret han produserer Tia med. Gården har rimeligvis ikke strøm, men brønn og tett tak. Vi kan gå gjennom skogen til Nordkapp og låne Arntsens båt ut til øya. Der vil ingen kunne finne Dem fordi ingen vil tro at noen befinner seg der. Synes De dette høres trygt ut herr Werge?» Ekkoet gjentok forfatterens navn, men Werge lot seg ikke merke med det der han småløp etter den blafrende prestekjolen.

«Ja ja ja! Ragni kommer opp i avislokalet litt over ti, og jeg aner ikke hvor denne politijævelen tok veien etter at hun hadde snakket med ham. Kanskje han er på vei hit. Plasser meg på Kattøya, eller Bikkjeøya om du vil, bare jeg slipper unna politifyren!» peste Henrik Werge iltert og stormet inn i det andre sakristiet der han pakket sammen sine få eiendeler. Retsel gikk i hælene hans og satte alt i den orden det hadde vært før Werge inntok rommet. Så småløp Werge andpusten gjennom kirken og klatret opp til tårnet, der han hentet den bærbare, lukket luken ut mot verden, satte den gamle krakken der han hadde funnet den og returnerte til presten som stod klar ved den bratte trappen:

«Gi meg den bærbare, så skal jeg sette inn et friskt batteri i den.»

Henrik Werge adlød uten et ord og ble trippende stående ved kirkens hovedinngang og vente på Retsel. Presten hadde allerede hensatt bagasjen hans der. Baggen, soveposen samt en bærepose inneholdende brød, smør, noen hermetikkbokser lapskaus, kaffe og et par flasker mineralvann.

Retsel kom i rask marsj gjennom kirkerommet med den bærbare under armen. Så gikk begge ut og Retsel ledet an med små, kjappe skritt mot veien og skogen på den andre siden. Werge følte hjertet dunkende oppunder adamseplet. Ingen så dem da de passerte veien, og gjennom skogen ble de skjult av vegetasjonen. Etter tyve minutter var de framme ved Nordkapp og ved den lange brygga nedenfor huset lå Arntsens åpne plastbåt. Påhengsmotoren var vippet opp og bensintanken stod under toften akter - Henrik Werge takket Retsels gud for at stedet ikke var plaget av tyver. Presten løste fortøyningene og henviste den svette og pesende skaperen til framtoften før han selv startet motoren. Så hugg propellen seg gjennom sjøen og skjøv båten ut fjorden mot Kattøya som lå slank og tilsynelatende dormende midt i fjordgapet.

Frank Stein

Politibetjent Frank Stein ved Trondheim politikammers kriminalavdeling likte to sider ved jobben. Han likte å finne sannheten og han likte at mennesker sammenlignet ham med TV-detektiven Colombo. At han likte å finne sannheten, medførte stort sett at han fant løsningen på de små og store kriminelle mysterier han fikk i oppdrag å oppklare. Han kunne være pågående hyggelig og pågående plagsom, men hans væremåte ble alltid valgt nøye ut fra situasjonen, og ut fra ønsket om å finne sannheten.

At han likte å bli sammenlignet med TV-detektiven Colombo - en høyere versjon i antall centimeter riktignok - medførte at han bevisst kledde seg i en flagrende frakk og røkte sigarillos til tross for at han egentlig ikke røkte. Mennesker han måtte snakke med under en etterforskning, så likheten med TV-detektiven og ble lettere paralysert. Det var vanligvis en god hjelp på veien mot sannheten. Frank Stein mente reaksjonen skyldtes at menneskene mistet fotfestet de hadde i virkeligheten sin, og at de oppførte seg som om de virkelig var med i en Colombo-episode. De som var uskyldige, spilte den uskyldiges rolle, mens de som på en eller annen måte var skyldige, spilte den skyldiges rolle. Så var det bare opp til Frank Stein å tolke spillet og sile ut de menneskene som var interessante nok til å være pågående plagsom mot. At det etterhvert bare var godt voksne mennesker som i det hele tatt husket TV-detektiven Colombo, tenkte han aldri på. Rollen var blitt en del av masken hans.

Da Frank Stein sent i mars fikk i oppdrag fra overvåkingspolitiets Spesielle avdeling å lete etter en navngitt person, som på grunn av sine handlinger kunne ha brutt en lov Frank Stein ikke ante eksisterte, ble han smigret og nysgjerrig. Han ble smigret fordi den Spesielle avdelingen ønsket at han skulle etterforske saken, og han ble nysgjerrig fordi han var overbevist om at han kjente alle lover som var mulig å bryte. Men hans nærmeste overordnede - politioverbetjent Henrik J. Leander - bladde opp et rundskriv og la det fram for ham:

«Det har visstnok til alle tider eksistert en mulighet til virkelighetspåvirkning, og dette er angivelig plagsomt for vårt sårbare samfunn», hadde Leander dosert tørt, og viste med et hevet øyebryn at han syntes loven og oppdraget var i sprøeste laget. Frank Stein hadde ristet forbløffet på hodet, og var i utgangspunktet enig med sjefen sin. Likevel syntes han det var spennende å etterforske en sak han ikke forstod hensikten med. For han ville finne sannheten.

Så fikk han overrakt et ark med data på en mannsperson, Henrik Werge, samt en forstørrelse av et dårlig passbilde av samme person og beskjed om at Werge måtte finnes før han foretok mer ulovlig virkelighetspåvirkning.

Frank Steins hustru, Vibeke, ble hverken sur, trist eller overrasket da ektemannen kom hjem og sa at han måtte på et oppdrag som ville strekke ut i tid. Den samme beskjeden hadde hun fått utallige ganger tidligere og var vant til å leve som «etterforsker-enke». Det hendte hun kunne sukke tungt når en av deres få feriereiser ble avbrutt av et nytt oppdrag, eller når han etter flere ukers fravær stakk innom om natten og bare etterlot en kjapp, håndskreven hilsen og en haug skittentøy. Men hun fant seg i at det nærmeste hun kom Frank Stein, var navneskiltet på ytterdøren deres i rekkehuset på Byåsen, og lønnsslippen hans som hun fikk i posten hver måned. Livet ga henne rikelig tid til å hekle grytekluter til misjonens julemarkeder, til bibeltimer i Indremisjonen og faste kirkebesøk hver søndag.

I løpet av oppdragets første måneder reiste Frank Stein fra kommune til kommune og viste fram forstørrelsen av det dårlige passbildet av Henrik Werge. Han regnet med at andre polititjenestemenn tilknyttet andre politikamre i landet gjorde det samme - og det hadde han rett i. Han fikk ikke napp i mars, april, mai eller juni - men han likte likevel situasjonen. Da han en gang i uken ringte hjem til Vibeke og sa hvor han befant seg, svarte hun alltid flatt at hun stod på farten til et møte i Santalmisjonen eller noe annet spennende som en unnskyldning for å avslutte samtalen så snart som mulig. Frank Stein visste at hustruen var mer opptatt av å vise omgivelsene at hun var glødende interessert i misjonsarbeid, enn hun var av selve misjoneringen. Men han la seg aldri opp i det fordi han satte pris på at hun var hjemme de få gangene han var innom. Hennes flate og uinteresserte svar når han ringte, plaget ham heller ikke - han ville heller benytte energien sin til å finne sannheten.

Han jobbet seg gjennom kommunene sørvestover fra Trondheim og kom omsider til Snillfjord som han mente måtte være et bomskudd. Bare kommunens navn gjorde at det ikke kunne finnes en fungerende og skummel virkelighetsvrenger der. Men han likte de landlige omgivelsene i storslått natur og han likte menneskene der. De var avstressede og likefremme. Litt seine, men likevel impulsive bare de fikk tid til å planlegge hva de skulle gjøre impulsivt.

I sin grå Volvo reiste han fra sted til sted i den snille kommunen og viste fram bildet av Henrik Werge.

«Jeg beklager at jeg bare har et dårlig bilde av mannen. Han er ingen rømt voldtektsforbryter slik bilde kan gi et inntrykk av, men en asylsøker som har rømt i uvisshet om at han har fått oppholdstillatelse», pleide han si når mennesker han viste bildet til, myste, rygget tilbake og ristet forskrekket på hodet.

Frank Stein var blitt vant til ristende hoder og han kunne tolke blikk og måter folk ristet på hodet. Han ble ikke irritert når han så på hoderistingen og blikkene at personen på bildet var ukjent, for han visste at han før eller senere - dersom denne Henrik Werge virkelig befant seg i hans distrikt - ville få oppleve en overivrig hoderisting og et vikende blikk.

Da han tirsdag 7. juli i sin grå Volvo tjenestebil tok av fra riksvei 714 og kjørte grusveien mot Innerst, ringte han overbetjent Henrik J. Leander med mobiltelefonen. Han så en kirke fare forbi på høyre side mens han hørte ringesignalene i telefonen og fikk som vanlig lyst til å si - når sjefen svarte på anropet: «Hei, Henrik Jeronimus Leander det er...», og så videre.

Frank Stein fant sjefens mellomnavn svært morsomt, men han hadde aldri hatt mot til å benytte det, fordi han visste at sjefen selv hatet det. Frank Steins overordnede het ikke Henrik Jeronimus, men Henrik J. Punktum.

Så da overbetjenten svarte, sa Frank Stein mens han svingte ned og bremset foran det andre hadde omtalt som «Verdens styggeste hus»:

«Hei, det er Stein. Ny dag, nytt sted. Innerst. Været er strålende, det kommer til å bli et helvete å gå rundt som Colombo i dag.»

«Ikke klag Frank, du vet ikke hvor heldig du er!» svarte Leander:

«Her hos meg er det 28 varmegrader og det de kalte air-condition, har kollapset. Inn-kurven har dessuten est utover sine egne bredder siden jeg forlot kontoret i går kveld. Folk slåss så jævla mye i Trondheim når det er varmt om kvelden!»

Frank Stein stanset bilen og åpnet bildøren. Salt sjøluft fylte kupeen:

«Her er det ikke mye slåssing. I natt bodde jeg veldig privat. Måtte dele seng med yngstejenta i en familie. Hun var 19 år.»

«Du kommer tilbake med det samme!!»

«Kødda! Lå i en campinghytte. Det eneste hunkjønn jeg hadde nærkontakt med, var en mygg. Men den var en djevel til å suge - blod av leggen min. Har noen i landet forøvrig rapportert positivt spor?»

«Niks. Hvor mange må du spørre i dag?»

«I følge registeret bor det omlag 350 mennesker her - med stort og smått. Men det dreier seg vel om cirka 180 husstander. Så jeg kommer til å bli her i et par døgn om ikke det dukker opp spor.»

«Ha det hyggelig Frank.»

«Takk det samme.»

«Drittsekk», svarte Henrik J. Leander med en latter og la på.

Frank Stein puttet mobiltelefonen i innerlommen på frakken, steg ut av bilen og likte det han så. Bygningen han hadde parkert foran, inneholdt forretning, avis og sannsynligvis leiligheter. Han hadde sett tilsvarende bygninger en rekke ganger tidligere: En gammel kai som var påbygget og modernisert. Frank Stein satte pris på at gamle bygninger ble tatt vare på og benyttet i den såkalte moderne tid. Avisredaksjonen ville han stikke innom etter å ha snakket med noen av beboerne i boligfeltet han så i lia en rask spasertur unna.

Det første huset han kom til, var i likhet med alle de øvrige, relativt nytt - trolig ikke mer enn 15 år gammelt. Ei jentunge på omlag ti år åpnet da han ringte på. Mor og far var ute og fisket middag, fortalte hun. Men Frank Stein viste likevel fram bildet av Henrik Werge. Om hun kjente ham?

«Neeei?» svarte hun.

«Sikker på at du ikke har sett ham før?»

«Er det Phil Collins?»

«Hvem?»

«Han som har laget platene mamma spiller hele tiden.»

«Nei, det er ikke ham.»

«Det ligner på ham som så på 17. mai-toget.»

«Så Phil Collins på 17. mai-toget?»

«Nei, men han på bildet ligner på han som så på 17. mai-toget.»

«Hvordan i alle dager kan du huske en som stod og så på 17. mai-toget deres?»

«Det er ikke så mange som ser på, for alle må være med og gå, ellers blir det ikke noe 17. mai-tog.»

Frank Stein smilte og kjente varm forventning stige i kroppen:

«Vet du hvor han bor?»

«Nei, det er det ingen som snakker om», svarte jenta.

Frank Stein ga henne sitt mest vinnende Colombo-smil og ba henne hilse sine foreldre med ønske om god middag. Så gikk han med lettere skritt mot neste hus.

«Han var her 17. mai og ingen snakker om ham», mumlet han og noterte et par kryptiske anmerkninger i en liten notisbok.

Da han gikk opp til det neste huset og leste «Sola» på døren, ble Frank Stein enda lystigere til sinns.

«Sol ute, sol inne», tenkte han og ringte på. En liten gutt på tre-fire år åpnet.

«Jøss er det bare barn i denne bygda?» tenkte han, men smilte hyggelig bredt og spurte om mor eller far var hjemme.

«Faren min er i alle fall ikke hjemme», svarte gutten veslevoksent og snudde seg mot husets innvoller og ropte:

«Mamma, mamma, hvor er faren min?!»

En ung, energisk kvinne - omlag 25 år - kortvokst - kanskje 165 cm - kort småkrøllete hår, kjappe øyne, sprettpupper under en lysegul, kort og for trang sommerkjole kom småløpende barbent med et krus i hånden:

«Faren din?» spurte hun gutten og så på Frank Stein. Han smilte Colombo-smilet og viste fram identitetskortet sitt:

«Jeg beklager dersom jeg har stilt barnet et dumt spørsmål. Mitt navn er Frank Stein, jeg kommer fra kriminalavdelingen ved Trondheim politikammer, og jeg leter etter en mann» (han trakk fram forbryterbildet og holdt det fram mot kvinnen).

Hun så på det litt lenger enn Frank Stein fant naturlig, så spurte hun:

«Hva har han gjort?»

«Nei, han har ikke gjort noe. Han er asylsøker, men vi har mistet kontakten med ham. Og nå har han fått innvilget asyl. Vi syntes det kunne være hyggelig for ham å få beskjed om det.»

«Kommer du helt fra Trondheim for å fortelle dette mennesket det?»

«Ja.»

«Så har du vel vært innom alle andre steder før du kom til Innerst?» Kvinnens øyne lyste blått opp i Frank Steins.

«Det er korrekt», måtte Stein innrømme selv om han ikke likte det lille smilet hun hadde i munnviken.

«Så da vet du vel ikke riktig hvor denne asylsøkeren har stukket seg bort og sitter skjelvende uten kjennskap til at han har fått oppholdstillatelse?»

«Det er i grunnen derfor jeg reiser litt rundt, ja.»

«Da gjør du en grundig jobb», sa kvinnen og smilte inn i ansiktet til Frank Stein. Hun fortsatte:

«Jeg spiser frokost, er du sulten?»

«Jotakk, når du spør. Det kunne smake.»

Så ble han med inn og fikk kjapt beskjed om at hun var journalist i lokalavisen - Innerst Tidende - og at hun håpet han tillot at hun laget en sak på hans tilstedeværelse i bygda:

«Det er ikke så ofte vi har politi på besøk her», forklarte hun:

«Forrige gang var da lensmannen var innom i desember på leting etter noen som angivelig produserte himers - ja du vet husflid, himkok, hjemmebrent. Rart det skal være så vanskelig å kalle det for sprit. Men han fant ingen. Det er ingen her som produserer sprit (hun lo en lett latter Frank Stein ikke hadde vanskelig for å tolke). Så var det vel en politimann innom her i fjor våres. Han hadde punktert og han fikk ikke kontakt ved hjelp av radioen sin, så han måtte låne telefonen på butikken. Han gikk fra riksveien og ned hit. Han så litt svett ut da han kom. Men vi fikk tatt bilde av ham og hadde det på trykk i bladet. Ikke ofte vi har politi her.»

«Hun snakker utrolig mye på kort tid», tenkte Frank Stein.

«Ja, jeg gjør det. Det er en ulempe av og til, men på den annen side, så får jeg sagt mye mens andre tenker. Og nå vet jeg at du ble litt perfleks fordi jeg hørte hva du tenkte, men det er et handikap jeg har. For å si det slik.»

Frank Stein stirret forbløffet på henne og tenkte: «Perfleks. Hun sa da perfleks?»

«Jeg mener perpleks, tunga går av og til så fort at jeg ikke klarer å putte inn de riktige konsonantene. Men Sander skjønner hva jeg sier uansett. Ja du hilste jo på Sander. Det er sønnen min. Ingen trodde at jeg noensinne skulle få barn fordi jeg er lesbe, men barn ble det likevel. Heldigvis. Det ville blitt grått og trist uten Sander. Ikke for det - det er aldri ordentlig grått og trist her i Innerst. Det er ikke så mange mennesker her - i forhold til hva det er i byen mener jeg - men de som er her, er veldig hyggelige. De liker å lene seg tilbake og la meg snakke. Det er praktisk. Dessuten er det veldig praktisk å kunne snakke mye og plukke opp tankene til folk når jeg er ute på jobb. Da er det bare å notere hva de tenker, mens jeg snakker, så har jeg hele storyen. Men nå merker jeg at du begynner å bli litt sliten i ørene, pluss at du gjerne ville vite mer om denne innvandreren din. Og så må du bare ta deg en brødskive. Her er kaffen.»

Hun rakte ham et krus med hjemmemalt motiv på: En stor sol og en liten sol. Under den store solen stod det «Ragni» og under den lille, «Sander». Han satte seg ved kjøkkenbordet.

«Sliten i ørene? Nei jøss, bare hyggelig. Men jeg vil selvsagt gjerne høre mer om denne mannen. Han er vel strengt tatt ingen innvandrer», svarte Frank Stein og beit seg i tunga.

«Er ikke alle asylsøkere innvandrere?»

«Nei de blir ikke regnet for det dersom de kommer fra et EU-land», løy Frank Stein med det mest vinnende smilet han i det hele tatt rådde over.

Hun holdt munn i et halvt minutt - noe som virket som en evighet for det vinnende smilet til Frank Stein. Hun studerte ansiktet hans med et svært vitende smil. Så snudde hun seg mot frokostbordet som var sparsomt dekket:

«Jeg glemte jo å be deg ta til deg. Du får ta til deg. Er det OK om jeg tar et bilde av deg når du ringer på en dør etterpå? Og at jeg lager en sak om at du er her? Du vet den lille lokalavisa vår synes det er litt stas når det er en politimann fra byen her. Jeg nevnte vel det?»

«Jotakk, jada. Selvsagt kan du det. Det kan jo hjelpe meg litt i mitt arbeid også», svarte Frank Stein, litt mer spak enn han likte. Han smurte smør og leverpostei på en skive og tok en bit, mens han påtatt tankefullt mumlet:

«Det var en som sa at en mann som kunne ligne asylsøkeren, så på 17. mai-toget deres?»

«Her i Innerst?» spurte Ragni Sola kjapt. «Altfor kjapt», tenkte Frank Stein.

«Jeg svarer alltid kjapt», sa Ragni.

Under resten av måltidet snakket de om dagligdagse ting - eller Ragni snakket om dagligdagse ting. Frank Stein bare spiste og nikket og forsøkte å holde tankevirksomheten på null.

Da han forlot Ragni Sola, hadde han en klar forståelse av at hun visste mye mer enn hun sa - selv om hun sa svært mye om det meste hele tiden. Hun fulgte etter ham til de nærmeste husene og tok noen bilder da han ringte på dører. Han smilte Colombo-smilet sitt mot kameraet hennes og holdt identitetskortet sitt lett synlig slik at det skulle komme med på bildet. Det hadde hun bedt ham om.

Frank Stein ble alvorlig forfjamset da han ringte på døren som hadde et hjemmemalt skilt med navnet «Bjørklund» på og to helt like middelaldrende kvinner åpnet. Han presenterte seg litt paff og ble enda paffere da to helt like, middelaldrende menn kom til for å se på bildet han viste fram. Alle ristet veldig energisk på hodene sine og Frank Stein la merke til at de gjorde det synkront. Da han sa at mannen på bildet var innvilget oppholdstillatelse, smilte de fire synkront også. Det var vanvittig å se en døråpning fylt med fire synkrone smil. Men han lot seg ikke forvirre av det absurde og så at de var skyldige - det vil si: De visste mer bak smilene sine. Frank Stein var sikker på at han endelig hadde funnet det riktige stedet.

Etterlatt

Da den lille åpne plastbåten hadde skjøvet mye hav skummende unna og Kattøya til slutt dekket hele synsfeltet til Henrik Werge, ble han enda mer urolig. Han så tre grå hus i en naturlig slukt i øyas profil. Husene syntes å være klemt tett sammen fordi de myke fjellene på hver side ønsket å sige mot hverandre for å fylle slukten. Men husene hadde stått i mot presset - så langt.

Da båten kom enda nærmere, så han at det var en naturlig liten havn 30-40 meter nedenfor husene. Huset i midten måtte være framhuset. Det hadde to etasjer og var ikke opprinnelig grått, men okergult - avskallet maling fortalte om den opprinnelige fargen. Langvarig mangel på vedlikehold hadde skrellet av malingen og avdekket treverket under. Det var blitt slitt grått av sol, vind og regn. Det samme hadde skjedd med huset til høyre. Det måtte ha vært et kombinert fjøs og høyloft. Det hadde vært rødt en gang. Fjøsbygningen var like høy som framhuset. Huset til venstre var et typisk uthus og hadde antagelig aldri fått noen maling i det hele tatt. Det var jevnt grått i treverket. Vinduene i de tre bygnigene var dekket med påspikrede planker.

Båten gled inn på grunna og grusen på bunnen i den naturlige havnen gnuret mot plasten. Lyden ble til et smertefullt klor i Henrik Werges nervesentral.

«Hopp i land», ropte Fredrik Retsel og vippet opp påhengsmotoren.

«Jeg kan for faen ikke bo her!», ropte Henrik Werge tilbake med angst i røsten.

«Hopp i land!», gjentok presten.

Werge stablet seg opp i baugen og hoppet mot land, men trampet skoene ned i sjøvannet. Han bannet, tok tak i baugen på den lille båten og trakk den oppover grusbunnen til den lå trygt.

«Det går ikke an å bo her», sa han bedende mot presten.

Fredrik Retsel reiste seg og ble med sin sorte samarie en optisk kontrast til den hvite plastbåten. Stemmen hans tordnet:

«De skal ikke bo her, De skal skjule Dem her! I et par døgn! Ta bagasjen Deres og den bærbare.»

Henrik Werge løftet alt ut av båten, og presten tordnet videre:

«Brønnen er bak fjellkammen der», (han pekte med hele den sorte armen som om han viste israelittene hvor det lovede land lå). «Det er primus og et par kokekar inne. De bør ha natteleie i andre etasje fordi huset alltid står åpent og det hender folk kikker inn av ren nysgjerrighet. I et skap i andre etasje er det noe hermetikk, men som De har sett, har jeg også sendt noe med Dem i posen. Det er som nevnt, ikke strøm her, men den bærbare maskinen Deres bør nå ha strøm nok til et par døgn. Gjør noe nyttig og kreativt på den mens De venter på friheten, herr Werge. Skriv virkeligheten vår trygg! Skyv meg ut nå!»

«Haster det sånn? Kan du ikke bli med inn?», ropte Werge tilbake, full av angst.

«Det haster, herr Werge, det haster. Den politimannen Deres kan være på vei opp til kirken i dette øyeblikk, og jeg bør være der og svare på spørsmålene hans. Skyv ut båten!»

Henrik Werge ville ikke, men skjøv likevel ut båten. Residerende kapellan Fredrik Retsel trakk i startsnoren på motoren som startet med et knurr, og bakket båten ut.

Henrik Werge vinket forsiktig med den ene hånden, men Fredrik Retsel så det ikke. Werge følte seg som Robinson Crusoe på sin øde øy der det ikke ville dukke opp noen Fredag, uansett hvilken ukedag det var. Han gikk et par skritt gjennom høyt ugras og tråkket på noe stort - veivet unna ugraset og så en liten grønn plast-pram som lå med buken i været. Den var kanskje åtte fot - muligens ti. Et par grå årer lå ved siden av - nesten oppspist av råte. Prammen hadde fått skåret opp buken og et åpent 20 centimeter langt glis i plasten sa uten ord «Jeg er egentlig ikke en båt, men et lik av en båt».

Henrik Werge så opp mot framhuset med de gjenspikrede vinduene, returnerte til en rund stein i strandkanten, satte seg, lente hodet mot lårene og gråt lenge.

Avslørt

Gustav Vige var sliten. Ragnvald Arntsen hadde mast hele dagen om rettelser i flere av sine egne artikler og om endringer i de merkelige uttegningene han hadde levert, samtidig som Ragni hadde vært ut og inn og snakket om politimannen og «den kjempesaken». Hun kom med et par nesten like bilder av en kar som liknet til forveksling på Colombo i en førhistorisk TV-serie, og en ganske løs sak om en etterforskning der en viss hemmelig asylant var målet. Men Gustav Vige ville ikke ha noen mening hverken om reportasjen eller om etterforskningen. Hans jobb var å plassere det hele så vakkert som mulig og så typografisk korrekt som mulig, på pasteup-arket. På innsiden benyttet han hele det bildet Ragni hadde tatt av politimannen som stod på trappen til søstrene og brødrene Bjørklund. Huset han stod foran og veien bak, var godt synlig. Det andre bildet var nesten identisk, politimannens ansiktsutrykk var bare endret en anelse. Han smilte ikke, men stirret Colombo-aktig mot fotografen. Gustav Vige blåste opp bildet og kuttet det til en tre-spalter som hadde politimannen i hovedrollen. Han la det på førstesiden ved siden av den tospaltede tittelen, med tilhørende henvisningstekst:

Leter

etter

asyl-

søker

En asylsøker har fått oppholdstillatelse, men vet det ikke selv. Derfor leter politibetjent Frank Stein (bildet) etter ham over hele Sør-Trøndelag. I går kom han til Innerst der han besøkte samtlige husstander.

Side 6

Gustav Vige rullet ut og kuttet den siste streken på førstesiden, så kastet han et blikk på armbåndsuret som viste 17.34. Det holdt bra med deadline. Han skulle bare gjøre ferdig et par nyhetssider til før endelig deadline klokken 21.30 da Arntsen måtte kjøre til Orkanger med sidene. Han lå godt an, derfor likte han ikke skrittene i trappen - de hørtes svært offentlige. Bare en politimann med tykke såler kunne ta seg opp en trapp på en så bestemt måte.

Da Frank Stein åpnet døren og kom inn i rommet, var derfor ikke Gustav Vige spesielt overrasket - kun irritert.

«Er dette Innerst Tidende?» spurte politimannen.

«Nei det er Chicago Chronicle», svarte Gustav Vige og begynte på den neste nyhetssiden.

«Dæven, da har jeg gått for langt», sa politimannen, lo og skrittet over gulvet mot lysbordet der Gustav Vige arbeidet påtatt energisk. Førstesiden lå ferdig og midt i glaninga for politimannen.

«Duverden, hele førstesiden for meg?» spurte han.

«Det er annonsene under vi tjener penger på», svarte Gustav Vige tvert.

«Ja jøss, men hadde dere ikke hatt noe å putte i hullet over annonsene, så ville kanskje annonsørene ha kuttet ut etterhvert også?» spurte politimannen.

Gustav Vige snudde seg mot ham og ble møtt av et middels stort TV-smil.

«Jøsses, det er Colombo», tenkte Vige og ble stående og se på mannen.

«Frank Stein», sa politimannen og rakte fram høyrehånden.

«Jeg har hørt om deg allerede», svarte Gustav Vige og lot ham få den-kalde-fisken-versjonen av et håndtrykk.

«Og hvor fant du denne døde hånden? Må jeg etterforske et mord?» spurte Frank Stein og klemte til den kalde fisken.

Gustav Vige ble først flau, så provosert og strammet musklene i hånden. Han klemte til politineven og svarte:

«Arbeidsneven trodde et øyeblikk at den kunne slappe av. Men du vet, en arbeidsneve kan sjeldent tillate seg slik luksus».

«Enig», svarte Frank Stein og så seg interessert rundt i rommet. Så trakk han opp bildet av Henrik Werge og rakte det mot Vige:

«Har du sett denne mannen?»

«Ja, jeg ser ham nå.»

Frank Stein lo og trakk opp en sigarillo fra brystlommen på frakken. Han tente den uten å spørre om lov, men hadde antagelig allerede kjent eimen av sigarettrøyk i rommet. Så spurte han igjen:

«Har du sett denne mannen, før du ser ham på dette bildet?»

«Nei», svarte Gustav Vige og visste med det samme at han hadde svart altfor kjapt.

«Neivel», sa Stein.

«Jeg har lest i artikkelen Ragni har skrevet, at han er asylsøker og at han har fått innvilget oppholdstillatelse», sa Gustav Vige for å dekke over at han hadde svart så kjapt.

«Det er delvis korrekt», svarte Stein.

«Javel?»

«Vi skulle gjerne ha snakket med ham om et par andre saker også.»

«Javel?»

«Ja du vet, ikke noe alvorlig. Men han kan jo vite noe som kan være nyttig for oss når vi behandler søknadene fra andre asylsøkere.»

«Jeg mener å ha sett på TV at det er Utlendingsdirektoratet - ikke politiet - som behandler slike søknader?»

Frank Stein bannet bak TV-masken og bet seg nok en gang i tungen. Han kjente fortsatt spor etter tungebittet han hadde tildelt seg selv da Ragni Sola spurte og leste tanker.

«Vi samarbeider om detaljene», svarte han kryptisk og inhalerte kraftig. Sigarillo-røyken grafset tak i bronkiene hans og ristet fram et par hule host. Han så seg rundt etter en avledning og ble reddet.

William Grever kom inn i rommet og virket som vanlig distré bortkommen. Han måtte lettere forfjamset orientere seg før han rettet inn skrittene mot sin egen pult. Han nikket kjapt til de to som allerede var til stede og siktet seg inn mot perfemaskinen sin for å skrive ut en sak om en lokal fiskeoppdretter som hadde fått sykdom blant laksen.

«Hitra-syken er ikke utryddet», sa han kort til Gustav Vige og skulle passere de to. Frank Stein tok et skritt og stengte veien for ham:

«Kan jeg plage deg med å se på dette bildet først?» sa politimannen hyggelig.

William Grever så forvirret på bildet som plutselig stengte veien mot arbeidsredskapen hans. «Åh nei», tenkte Gustav Vige.

«Er ikke det han oppe i kirken?» sa Grever og myste på bildet:

«Det er et svært dårlig bilde, men jo - det må da være han oppe i kirken.»

Så rundet han politibetjenten, sa «unnskyld meg» og fant igjen sin opprinnelige kurs mot maskinen.

«Javel!» sa politibetjent Frank Stein og gikk raskt ut av rommet. Gustav Vige stirret etter ham til han hørte utgangsdøren nede slå igjen etter ham.

«Gratulerer Grever!» ropte han sarkastisk mot kollegaen som var i gang med å hamre ned historien om den triste oppdretteren og hans syke fisk.

«Har et par gode bilder av syk oppdrettslaks», svarte Grever.

Irettesatt

Fredrik Retsel hadde vært i data-sakristiet i mange timer og ventet på politibesøket mens han hadde bedt, spilt Doom på dataanlegget, traktet og fylt en termokanne med kaffe, søkt på Internett etter nye preken-ideer, spist en boks kalde fiskeboller og unnlatt å rydde, da det endelig banket på sakristi-døren. Han kastet et blikk på skjermklokken før han reiste seg: 18.43.

«Kom inn», knirket den tynne røsten hans.

Frank Stein åpnet, så seg overrasket rundt før han tente TV-smilet og kom mot residerende kapellan med tjenestebeviset hevet:

«Frank Stein fra kriminalavdelingen ved Trondheim politikammer. Jeg har forstått det slik at denne kirken huser en asylant? Denne asylanten». Politimannen byttet ut tjenestebeviset med bildet av Henrik Werge.

Fredrik Retsel nikket og satte seg før han svarte:

«Og De har sannsynligvis med vilje feilinformert folk om hensikten med Deres etterforskning?»

«Så?» svarte Stein kort og ble stående og se på presten. Politimannen visste ikke om han skulle ta den lille øvrighetspersonen på alvor. Offentlig ansatt eller ikke, mest av alt minnet han om en temmelig utslitt konfirmant som hadde stjålet seg til å prøve prestekjole og krage. Hverken framtoning eller røst vekket den riktige autoritetsfølelsen hos politimannen. Det overfylte sakristiet minnet ham mer om et gutterom, enn om noe i nærheten av et offentlig kontor.

«Jeg skal få be om å se på kirkeboken», sa Frank Stein.

«Kirkeboken», svarte residerende kapellan som et ekko.

«Ja, så vidt jeg vet, skal du som kapellan føre dagbok over viktige hendelser og aktiviteter i denne kirken. En dagbok med informasjon som hvert år skal innberettes til prost og biskop. Når en kirke tar inn en kirkeasylant, må menighetsrådet gi sin godkjennelse. Jeg går derfor ut fra at kirkeasylanten må være nevnt i kirkeboken». Frank Stein klarte ikke å holde stemmen fri for en anelse hoven tone. Så gjentok han løgnen om hvorfor han ville komme i kontakt med Henrik Werge.

Residerende kapellan Fredrik Retsel la de små hendene sine foran seg på skrivebordet - mellom disketter, kaffekrus og ledninger - skjøv kjapt fra og stod brått som en illsint flaggermus foran Stein. Prestens øyne virket selvlysende og håret strittet elektrisk. Den tynne stemmen stakk som en syl i ørene til politimannen:

«De påstår at De kommer med et gledens budskap til Henrik Werge! De har gitt menneskene i Innerst et falsk håp. Men i virkeligheten er de utsendt fra den straffende makt! Som en forkledd dødsengel har De ankommet vår lille verden! Og nå hadde De også til hensikt å tilsmusse dette Herrens hus med Deres løgner og Deres bedrag! Hvordan har sjelen Deres det nå, herr polititjenestemann?»

Frank Stein hadde ubevisst rygget et skritt tilbake og han reviderte straks sin første oppfatning om den lille presten: Residerende kapellan Fredrik Retsel hadde ikke bare autoritet, han VAR autoritet. Nå var det Frank Stein som følte seg som en ynkelig konfirmant som ble tatt i å smuglese i skriften under overhøringen for å finne det riktige svaret. Stein stotret fram med et ansikt som var blottet for påtatt TV-kjekkhet:

«Jeg beklager....jeg tenkte ikke slik...men du må forstå at...»

Fredrik Retsel avbrøt ham giftig:

«Vær fullstendig klar over at jeg kjenner Deres oppdrag fullt ut.»

«Det er...det kan ikke være mulig?»

«Se Dem rundt.»

Frank Stein så nok en gang på alt datautstyret i rommet. Retsel fortsatte:

«Aner De at jeg har en viss innsikt i datateknikk? Forstår De at jeg har mulighet til å trenge meg inn i selv de mest lukkede databaser som har en tilknytning til telenettet? Dersom De ønsker det, kan jeg vise Dem Virkelighetspolitiets etterlysning av Henrik Werge. De vet kanskje ikke at de benytter det navnet Virkelighetspolitiet? De kjenner kanskje Virkelighetspolitiet kun under navnet Overvåkingspolitiets Spesielle avdeling. Denne avdelingen har ingen egne tjenestemenn, bare en liten gruppe ledere som hyrer plattfotinger som Dem selv, fra lokale politikamre når de skal ha utført en etterforskning. For de vet at sannhetselskende kriminaletterforskere blir så smigret over å bli spurt, og så fascinert av oppdragets merkelige art at de gir hele seg. De har gitt hele Dem, herr Stein, til en hemmelig makt som De ikke en gang kjenner selv. Hvordan kan De som den sannhetssøker De er, forsvare det?»

Frank Stein hadde aldri følt seg så liten før. Han satte seg ned på en vakkert utskåret besøksstol og fomlet fram sigarillo-esken. For første gang hadde han behov for nikotinen ikke bare som forkledning, men som stimulans. Han tente med lett skjelvende hånd og inhalerte voldsomt, hostet kraftig og inhalerte et nytt drag. Tankene hans jobbet iherdig under hele prosessen. Virkelighetspolitiet? Han hadde aldri tidligere hørt den benevnelsen på POTs Spesielle avdeling. Det den illsinte presten sa om hans stolthet og fascinasjon, var korrekt - det måtte han innrømme. Men Frank Stein likte ikke dette med «straffende makt» og langt mindre «dødsengel». Han likte heller ikke at en landsens prest kunne bryte seg inn i politiets hemmelige database. Frank Stein valgte å bli plagsomt pågående. Han forsøkte å legge følelsen av underdanighet til side og sa med kunstig politirøst:

«Du har under ditt interessante foredrag avslørt en kriminell handling. Du har uten tillatelse brutt deg inn på annen manns eiendom, nemlig i politiets database». Frank Stein følte seg på tryggere grunn igjen. Nå snakket han om ting han hadde greie på.

Fredrik Retsel rakte fram de små, tynne hendene sine som stakk fram fra kjole-ermene:

«Så bør De straks påsette meg håndjern og lese meg mine rettigheter. Men noe bevis vil De ikke kunne framlegge for rettsapparatet. Det hele vil ende med at De selv blir gjort til latter i massemedia. Tenk å arrestere en Herrens tjener for data-hacking! Boulevardavisene vil spise Dem levende på førstesidene sine.(«Jeg er lærenem, og Henrik Werge er tydeligvis en god lærer» tenkte Retsel) Nei, herr Stein, la oss komme tilbake til det De i utgangspunktet er interessert i. De leter etter en mann som angivelig har tuklet med virkeligheten. Jeg vet ikke om De selv har tenkt på konsekvensene av denne mannens virksomhet? Har De tenkt på at også De selv kan være et resultat av nevnte tukling? Kanskje De bare befinner Dem inne i hodet til herr Werge? Kanskje De egentlig bare er på leting etter sannheten om Dem selv? Har De tenkt på det, herr Stein?»

Det hadde ikke herr Stein tenkt på. Om han ble svært overrasket over prestens reaksjon på hans plagsomme pågåenhet, så ble han totalt overrumplet over den vendingen samtalen deretter hadde tatt. Skulle hans virkelighet ikke være virkelig? Skulle hans virkelighet også være manipulert av denne fordømte Werge? Det var umulig. Han visste at han levde - trodde han. Han visste at han hadde en fortid med barndom, oppvekst, ungdom, skolegang, utdannelse, ekteskap, jobb. Var ikke det virkelighet? Frank Stein så seg forvirret rundt i rommet og fant ikke noe svar.

«Vil De ha en kopp kaffe, herr politibetjent?» spurte kapellanen og overrumplet Stein nok en gang. Politimannen følte seg utspilt. Han satt ikke bare på reservebenken. Han satt på reservebenken for reservebenken. Men han klarte likevel å nikke en bekreftelse på spørsmålet.

Retsel tok termokannen han hadde fylt med kaffe i påvente av politibesøket. Bak den strenge masken smilte han og fylte to av krusene som stod på bordet. Han grep det ene og gikk bort til Frank Stein som så opp mot ham med et kuet, forvirret blikk. En tanke slo ned i prestens hode: «Er denne mannen kanskje ikke av Werges virkelighet? Er denne mannen kanskje fra en større virkelighet der ute? Werge ble tross alt overrasket over at politimannen dukket opp her. Betyr det at Werges hode har kortsluttet, eller betyr det at det finnes noe annet der ute?»

Da Frank Stein grep kruset presten rakte ham, la Fredrik Retsel sin hvite, tynne hånd om politimannens og sa med et smil i øynene:

«Så ta denne kalk...»

Politimannen nikket andektig og drakk en slurk av den varme kaffen. Sigarillo-sneipen brant seg inn i pekefinger og langfinger på høyre hånd og han drepte den kjapt ved å stumpe den på spiret til Nidarosdomen i et souverniraskebeger som allerede var halvfylt. «Hjemmerullede», tenkte politimannen og følte at han snart kunne snakke normalt med den store, lille presten.

Ensom øyboer

Henrik Werge hadde tømt tårekjertlene og vrengt tårekanalene. Han følte seg revet i stykker innvendig og kjente hvordan det tårevåte buksestoffet på lårene klistret seg til ansiktet hans. Han hørte havet slikke med lystige små klukk over fjæresteinene bak ham. Han hørte terner som skrek illsint og måker som ropte fiskerimeldinger, han hørte tjeld som fløy lavt over vannflaten bak ham og varslet om hans tilstedeværelse med kjappe skrik. Henrik Werge følte at solen varmet ryggen hans og han kjente duften av planter han ikke visste navnet på. Han visste hva han drev med. Han forsøkte å kartlegge de nære omgivelser for å få orden på sin egen virkelighet. Han torte ikke rette ryggen og åpne øynene ennå. Han måtte tenke gjennom situasjonen:

Han var ettersøkt for noe han ikke forstod. Han ble forfulgt av en polititjenestemann han ikke ante eksisterte. Men det aller verste var det som hadde stått på etterlysningen Retsel hadde stjålet seg til:

«Henrik Werge gikk over i ny virkelighet den 7. mars. Pågripelse må primært skje i ny virkelighet. Inntil videre anses kontakt i opprinnelig virkelighet som uheldig for å oppnå et positivt resultat».

Han kunne det utenat. Bokstavene hadde svidd arr inn i netthinnene hans. Men hva betød det? «Pågripelse må primært skje i ny virkelighet», måtte bety at politiet ønsket å ta ham her. Det hadde de allerede vist at de ønsket. Men det som bekymret Henrik Werge mest, var: «Inntil videre anses kontakt i opprinnelig virkelighet som uheldig for å oppnå et positivt resultat». Det kunne ikke bety annet enn at han fortsatt satt i leiligheten og skrev på den historien han selv nå var en aktør i.

Henrik Werge stønnet. Han skjønte ingenting lenger. Han hadde skjønt lite da Ragni plutselig begynte å snakke til ham da han satt hjemme og skrev. Og han hadde skjønt lite av sin egen reaksjon da han hadde pakket sammen og kjørt avgårde i Mazdaen for å oppsøke det han hadde skapt. At Arntsen hadde ringt ham da han stod parkert i Svorkmo, var ubegripelig. Lite hadde han forstått av det livet han møtte i Innerst, men han hadde likt det fordi det var hans eget verk. Men når det nå dukket opp ukjente brikker i spillet - politimannen var helt klart en ukjent brikke han ikke følte å ha styringen over - og når han selv ble en ukjent brikke - en brikke som kanskje fortsatt satt der hjemme i leiligheten og skrev - ja da mistet han fullstendig grepet på alle virkeligheter. Likevel satt han på en rund stein i strandkanten på Kattøya i Innerstfjorden. Han var verdens ensomste menneske og han visste ikke om han torte gå opp til huset med de gjenspikrede vinduene. Han visste ikke en gang om han torte løfte hodet fra lårene og se på det stedet han var plassert på - det stedet han kanskje hadde plassert seg selv på?

Henrik Werge fant et hemmelig, lite lager med tårer og gråt litt til.

Floa hadde krøpet opp bak ham, mens han hadde sittet på sin runde stein og vætet bukselårene sine. Steinen var rullet dit av øyas tidligere beboere som hadde benyttet den som hvilestein etter en lang dags arbeid. Men Henrik Werges bagasje var plassert på sjøsiden av steinen. På tørt land da Fredrik Retsel hadde langet bag, sovepose, bærepose med mat og den bærbare inn til ham. Henrik Werge hadde satt det hele på det han oppfattet som tørt land. Han hadde endog lagt den bærbare oppå plastposen med mat for å sikre seg mot at den kom i kontakt med fuktighet fra grunnen. Deretter hadde han benyttet tiden til å væte sine bukselår. Og det hadde han gjort lenge. For da han omsider fikk samlet mot nok til å se opp, merket han at havets slikkende surkling foregikk rundt den steinen han satt på. Alt blod syntes å forlate hjernen hans og etterlot en følelse av elektriske nålestikk i hodebunnen. Han snudde seg mot den trange naturlige havnen som hadde vært tørr mange meter nedenfor steinen han satt på. Vannet lå rundt anklene hans. Baggen som var i vannavstøtende materiale - fløt et par meter ute i småbølgene. Soveposen lå som en alt for stor sjøpølse - tung av sjøvann - og dasket mot sjøsiden av steinen han satt på. Bæreposen med mat var under vann og den bærbare hadde bare toppdekselet over den etsende salte vannflaten.

Henrik Werge visste med det samme hva som hadde skjedd med den. Ingenting kan drepe batterier så grundig som vann. Ingenting kan drepe elektronikk så grundig som saltvann. Den bærbare var plutselig ikke annet enn et plastikkdeksel inneholdende søppel.

Noe eksploderte i hodet hans. Han løftet den bærbare over hodet - så seg selv i et glimt som Moses da han hever steintavlene over hodet etter å ha kommet ned fra fjellet og ser at folk danser rundt en jævla gullkalv - hørte hvordan det rene, salte vannet klasket mot plastveggene der inne - svingte armene ned og smadret det massive, men likevel skjøre dekslet med sitt søppelinnhold mot svaberget.

Henrik Werge så på den døde, våte maskinen og tenkte tre ting samtidig. Det ene var: «Nå kan jeg kanskje endelig få se hvordan RAM egentlig ser ut». Det andre var: «Nå har faen meg denne virkeligheten ødelagt min mulighet til å påvirke den». Det tredje var: «Nå har Retsel fått det som han ønsker. Nå har jeg oppfylt løftet mitt».

De tre samtidige tankene hadde tømt hodet hans for alt annet. Robotaktig plukket han opp den våte baggen, den gjennomvåte soveposen og bæreposen med mat i trygg emballasje. Han gikk opp til det blinde huset, åpnet døren uten å tenke på mørket der inne, og steg inn.

* * *

Henrik Werge kjente ikke Kattøyas historie - ganske enkelt fordi han aldri hadde beskrevet den. For Henrik Werge var Kattøya bare syv bokstaver han hadde satt sammen for å navngi en øy i en egenskapt virkelighet. Men Kattøya hadde historie i massevis. Kanskje øya lå i skjæringspunktet mellom Werges nyskapte virkelighet og en virkelighet som andre hadde skapt - akkurat som det måtte finnes et skjæringspunkt på landsiden der politimannen hadde kommet inn i Werges verden. Uansett: Kattøya hadde alltid ligget der, akkurat som dalføret der riksvei 714 ble anlagt og slapp ut en gruslagt utstikker til Innerst.

Da verden var yngre, lå Kattøya under havets overflate i mange millioner år. Øya lå under vann da verden ble eldre også, men den hadde stukket opp sin beskjedne topp da isbreen kom sigende ned fra innlandet. Kattøya var kun et skjær i en vid fjord. Da breen nådde skjæret, la den seg som en iskald, men tung og aktiv kappe rundt alle fjellmassivene ved fjorden. I hundretusener av år gnurte isbreen på steinen. Der naturen eller Gud hadde latt formingskniven rått skjære og hakke fjellet til sammensatte byggeklosser, hadde isbreen knasende rolig slipt bort kantene og etterlatt seg myke linjer. Kattøya var blitt en myk undervannsøy dekket med tang.

Så kom tidenes solvarme dager. Isbreen som også hadde jobbet iherdig med Innerst-skåla og fjellene rundt, smeltet i løpet av noen titusener av år. Da vekten av iskolossen forsvant, fant Kattøya det riktig å heve seg høyere over havflaten. Den ville ikke være et skjær, men en øy. Den ville være en del av geografien mellom Rimheia i øst og Blåfjellet i vest. Kattøya reiste seg fra havet og mottok villig nøysomme planters frø som landet på den etter en blåsende ferd fra fastlandet. Frøene fant sprekker og vokste opp, døde og startet nytt liv. Etter nye hundre tusen år hadde Kattøya fått jord av de døde plantene. På østsiden hadde døden skapt myr og lyng og busker. På vestsiden var det ikke stort annet døden kunne gjøre enn å etterlate seg mose og et tynt lag jord som ga grobunn til mer gras og mer lyng. Kattøya levde i fred med seg selv.

De første menneskene som kom til Kattøya - lenge før Kattøya fikk navn - hadde rodd ut i fjorden på sine trestammer som var snørt sammen ved hjelp av tynne greiner. Det blåste opp og de måtte søke nødhavn. Tragikomisk kanskje - i historisk perspektiv - søkte de den samme nødhavn som Henrik Werge mange hundretusen år senere: Den naturlige havnen på Kattøya. De første besøkende så at øya levde og de så at den kunne egne seg som et stille sted å leve, der det var kort vei til fisk og der det skrinne jordsmonnet kunne gi mat. En han og en tilfeldig hun slo seg ned. Da været ble snillere igjen, sendte de resten av flokken tilbake til fastlandet på sine sammensnørte trestokker. Så elsket og fisket og levde de der. Nye individer tøt ut av hun-mennesket med jamne mellomrom og når de gamle individene ikke lenger kunne puste inn sin egen luft, ble de veltet ut i sjøen fulgt av medfølende grynt. Makrell og krabber skulle også ha mat.

Da uår og ukjente sykdommer feide over landet, ble også den lille øya hjemsøkt. Beboerne døde i angst fordi de trodde alle naturens guder var ute etter dem. Den siste øybeboeren sovnet inn sammen med de råtnende levninger av sine kjære, og naturen tok sakte kjøtt og knokler tilbake.

I titusener av år lå øya der uten menneskeselskap - noe som antagelig ikke plaget den nevneverdig. Mennesker hadde levet på den i en så liten del av dens historie, at den knapt hadde registrert det.

Så fikk naturen eller Gud, den gode idè å befolke denne delen av oppskåret og polert fjell nok en gang. En ny gruppe omflakkende mennesker slo seg ned i Innerst-skåla og etter et par generasjoner tok de mot til seg og lot et par fra flokken bosette seg på Kattøya. Tiden kom fort og menneskene fikk fottøy, klær og noen fikk mer enn andre. De med mer enn andre, fisket mer fisk og bygde større jordgammer. De ble rike og følte at rikdommen ga dem makt. Makten vokste samtidig som hundreårene skled forbi og da mennesker i vår del av verden fikk en tidsregning, mente Innerst-bonden at han eide hele verden. Det ville si hele Innerstfjorden. I det minste det innerste av Innerstfjorden. Kattøya var en del av dette. Den halvnakne gjengen mennesker som kopulerte på svabergene på øya, og som av og til forøket seg med groteske resultater, måtte innordne seg den påkledde Innerst-bonden. De måtte levere fisk til den påkledde for å få leve i fred. Nye generasjoner levde i skåla og nye bondesønner tok over. Til slutt tok de over øya for å benytte den som utpost for de skjøre fiskebåtene sine og for å ha ursau på beite der. De opprinnelige beboerne ble slaktet ned, men kattene deres - smygende små kattedyr som forskremt var blitt bragt med fra fastlandet - formerte seg og gjemte seg blant de polerte knausene.

Så kom tiden i store dønninger igjen. Svartedauen åt like gjerne rikfolk som fattigfolk og Innerst-bondens makt døde sammen med ham. Kattøya ble nok en gang ingenmannsland. Bare kattene regjerte.

Tidlig på 1700-tallet fikk en ung mann en god idé. Han hadde bygd seg et hjem under Rimheia øst for Kattøya, og ideen i hans enkle skalle gikk ut på å benytte den kattebefengte øya til beite for sine sauer. Han slaktet ned kattebestanden, men ga øya det navnet den hadde hatt lenge.

Mer tid slo i dønninger over verden. I begynnelsen av 1800-tallet rømte en yngling hjemmefra en husmannsplass i Innerst. Han måtte rømme fordi faren hans ikke godtok at han tilbad ei jente uten etternavn. De rømte langt etter datidens målestokk og slo seg ned på Kattøya. Ynglingen var ikke stor, men sterk og han bygde seg og sin etterhvert voksende familie en liten gård i en slukt på øya. Slukten ga skjul når høststormen truet med å legge øya flat, og lot snøen samle seg i isolerende fonner over husene om vinteren. Ynglingen - som raskt ble en mann - og den stadig gravide kvinnen, skapte Kattøy-slekta som livnærte seg på fiske og sauer, og som bygget ut slukten med fjøs, uthus, naust mot nord og utedo. Innerst-bondens påståtte etterkommere forsøkte å erklære stedet som husmannsplass, men kattøyværingene ga blaffen i den nære øvrighet og levde livet sitt etter eget ønske.

På 1900-tallet var det bare en fururot av en mann og en knortekjepp av ei kvinne tilbake på øya - han hadde rodd til Innerst og hentet henne selv. De ryddet øyas østlige myr for stein og bygget et steingjerde rundt sauebeitene. De skaffet fór til sin ene ku og de presset fram tre barn som straks dro til fastlandet da de oppdaget at det fantes noe utenfor Kattøya. Da fururota morknet og knortekjeppen ble tilbake, døde sauene av alderdom, mens kua stupte på båsen av for mye kjærlighet. Knortekjeppen levde til 19 noen og 60. Hun ble funnet av sine barn ved kjøkkenbordet i huset. Da var barna voksne og knortekjeppen hadde sittet lenge alene og død. Hun hadde glist med tannløse kraniegommer da de endelig fant tiden moden for et besøk.

Etter den dagen hadde ingen bodd der. Barna hadde spikret igjen vinduene og døren. Men den ble brutt opp av tilfeldige og nysgjerrige besøkende, og huset hadde siden den gang vært tilholdssted for passerende båtturister samt en og annen hjemmebrenner som ønsket noen døgns skjul.

Men øya levde videre og naturen på øya arbeidet stille intenst for å ta tilbake jorden der husene stod.

Da Henrik Werge trådte inn på det gamle kjøkkenet, hadde naturen ett seg inn i gulvplankene, men ennå ikke så mye at de ikke kunne holde vekten til Werges robotaktige skritt.

Han klatret opp den stigeliknende trappen til andre etasje, rullet ut sin klissvåte sovepose, la seg ned i den og gikk inn i den totale bevisstløshet.

Innføring i virkelighet

Gustav Viges tanker hadde vært andre steder enn på lys-bordet da han gjorde ferdig de to siste sidene til neste dags avis. Men hendene hans gjorde jobben - de kunne alle typografiens grunnregler. Da siste side lå ferdig i esken, var klokken 20.34. Han gikk opp trappen til Arntsens inngangsdør. Banket på og gikk inn før han fikk svar. Arntsen satt foran vinduet i den lille stua og stirret utover fjorden. Ved siden av ham stod en kraftig kikkert på stativ. Gustav Vige mente kikkerten burde være rettet mot stjernene, men Arntsen hadde rettet den mot fjordgapet langt der ute i nord. «Men så synes jo heller ikke stjernene en lys kveld som denne», tenkte Gustav Vige og kremtet for å få redaktørens oppmerksomhet.

«Jeg vet du er der», svarte Arntsen.

«Sidene er ferdig. Skal du kjøre dem inn med det samme?»

«Tidlig ute?»

«Alt gikk greit i dag. Selv om jeg ble forstyrret av politimannen.»

«Politimenn forstyrrer alltid.»

«Skal jeg bære esken ned i bilen for deg?»

«I svarte helvete! Tror du ikke jeg er i stand til å bære ned esken selv?», Arntsen ble brått sint. Han snudde seg mot Gustav Vige med oppsperrede øyne.

«Nei, jøss, det var ikke dét jeg mente. Tenkte bare det kunne være greit å få sidene inn til trykkeriet. Alltid godt å ha en god levering å leve på når vi en annen kveld kommer i siste lita», svarte Gustav overrasket.

Arntsens blikk ble normalt igjen:

«Beklager. Er ikke deg jeg er forbanna på. Grever klarte selvsagt ikke å holde kjeft?», Arntsen snudde seg mot vinduet igjen.

«Nei, men han gjorde det ikke med vilje. Du vet hvordan Grever er. Distré. Han ble vist et bilde av asylanten og tenkte selvsagt ikke på at det var en politimann som viste ham det. Så sa han at asylanten holdt til i kirken. Egentlig hadde jeg tenkt å lappe til ham bare jeg fikk sagt fra til deg at sidene var ferdig. Jeg er i grunnen ganske forbanna på fyren.»

«Drit i det. Det er slik han er. Det er en mening med det. Hadde det ikke vært for Judas, ville verdenshistorien blitt en annen. Andreas kan kjøre sidene til Orkanger i kveld. Han skal likevel inn til grossisten etter varer. Vi to har annet å gjøre.»

«Javel?»

Gustav Vige så forundret på den senete nakken til Ragnvald Arntsen. I løpet av de fire månedene han hadde jobbet i Tia, hadde han aldri opplevd noe lignende. Arntsen hadde alltid laget et visst nummer av at han selv - og bare han selv - måtte bringe de ferdige sidene til trykkeriet. Hver utgave av Tia var et barn for Arntsen. Han deltok aktivt i unnfangelsen hver lørdag, tirsdag og torsdag: De korte redaksjonsmøtene der oppgavene ble fordelt. Så deltok han like aktivt i det korte svangerskapet da fosteret utviklet seg og fikk ord og bilder. Til slutt ville han også bringe fosteret trygt fram til fødselsøyeblikket: Da reproteknikerne overtok og avfotograferte sidene, benyttet de sidestore negativene til å brenne sidene inn på aluminiumsplater som igjen ble montert i pressen. Først da pressen spyttet ut den førstefødte og Arntsen kunne bla gjennom og kreve en og annen korrigering i maskineriet for å få best resultat, følte han at han hadde gjort sin farsplikt. Da hadde han deltatt i nok en fødsel. Men nå overlot han altså farens rolle til den firkantede kjøpmannen.

Ragnvald Arntsen reiste seg fra den slitte lenestolen foran vinduet og tok det meste av trappen ned til andre etasje i et skritt. Gustav Vige ble stående og kunne høre sjefens stemme som en lett rystelse gjennom gulvet. Så kom Arntsen opp trappen igjen - denne gangen måtte han minst ta to skritt.

«Grever ordner det. Leverer sidene til Andreas», sa han og satte seg i lenestolen igjen.

«Bare han ikke tror han skal frakte dem inn selv, kjører feil vei og havner på Hitra», forsøkte Gustav Vige påtatt lystig.

«Han vil skjønne at noe er galt når han kjører inn i tunnelen», svarte Arntsen.

«Vel?...»

«Ferdig med det. Vet du hvem asylanten er?» Arntsen vred sitt lange legeme slik at lenestolen som hadde stått med front mot vinduet, ble stående mot Gustav Vige.

«Sett deg nå for faen ned», la han til og var mer energisk enn Gustav kunne huske å ha opplevd ham. Han satte seg i stuas andre lenestol. Ved siden av de to stolene og et lite bord med et telefonapparat som eneste dekorasjon, var det ikke plass til mer i det lille rommet Arntsen kalte stue.

«Hvem han er?» spurte Gustav Vige etter å ha satt seg. Han klarte ikke helt å følge med i skifte av tema.

«Vet du hvem han er?» gjentok Arntsen.

«Jeg vet at det er en som søker asyl i Norge og som har fått kirkeasyl her i Innerst. Vi er vel litt stolt av å ha ham her. Navnet hans vet antagelig bare reskappen.»

«Og jeg.»

Gustav Vige ble ikke spesielt overrasket over den opplysningen. Han visste svært godt at Fredrik Retsel var residerende kapellan i Innerst kirke fordi Ragnvald Arntsen hadde benyttet makten sin mot det kirkelige byråkratiet. Han visste også at Innerst kirke stod der takket være Ragnvald Arntsen. At hele Innerst i grunnen eksisterte på grunn av Ragnvald Arntsen. Redaktøren som utrolig nok måtte oppleve det komfortabelt å sitte i en lenestol med knærne nesten opp til haken, fortsatte:

«Kan du huske hva Stemmen sa sist han ringte?»

Gustav Vige ble overrumplet:

«Hva Stemmen sa? Nei - han takket vel for sist så vidt jeg husker. Hva i alle dager har Stemmen med dette å gjøre?»

«En hel masse. Det var i dag - var det ikke? Han vekket deg?».

«Jo - han gjorde vel det. Han bablet en hel masse jeg ikke forstod. Fanken heller, jeg var ikke våken en gang! Vi snakket vel noe om da vi to var i badstua og du forsøkte å drukne meg.»

«Dét var vel ironisk ment?»

«Ja-ja, det var en spøk. Så nevnte han i forbifarten at tiden har gått så fort. Men det har jeg i grunnen ikke tenkt på. Tiden går fort når jeg har det bra. Jeg går vel ikke rundt og husker alle detaljer når jeg har det bra? Da bare har jeg det bra. Enkelt og greit».

Gustav Vige begynte å føle et ubehag nederst i magen. Ubehaget skyldtes delvis den plutselige forståelsen av at tiden hadde gått så fort at han knapt kunne huske de fire månedene, men først og fremst tanken på Stemmen - på den merkelige kontakten med en ukjent - som han fortsatt lagret i den delen av hjernen som var ment for spesielt inviterte. Han tenkte seg om:

«Stemmen avsluttet noe om marionetter...ja han mente noe om at vi ble påvirket på en eller annen måte. Jeg skjønte ikke bæret av det. Dessuten hadde jeg egentlig ikke lyst til å diskutere filosofi.»

«Nei, hvem har vel det? Men Stemmen fortalte deg egentlig at noen driver og tukler med virkeligheten vår», sa Arntsen stille, mens han senket hodet og lot blikket sile ut under de buskete øyebrynene. Han pustet heftig et par ganger og fortsatte:

«Jeg tror Stemmen ringer deg nå. Telefonen står der». Det var egentlig en unødvendig anvisning ettersom telefonen var vanskelig å overse på den ellers nakne bordplaten. Og den fordømte telefonen ringte selvsagt.

Gustav Vige sukket. Han var egentlig drittlei Stemmen og alt det uforståelige Stemmen fylte hodet hans med. Den siste samtalen deres hadde gitt Vige en tanke om at Stemmen bare var en gal mann som ringte tilfeldige personer for å plage dem. Riktignok hadde den samme Stemmen hjulpet ham til et nytt liv, men selv gærninger kunne være blinde høner som skjøt blink mot gullkorn - eller hvordan det var.

Arntsen veivet med armen mot telefonen og Gustav Vige forstod at han måtte ta den:

«Ja.»

«Er det deg Gustav?» spurte Stemmen interessert.

«Ja ja!»

«Visste at du var hos Ragnvald. Husker du det jeg sa om marionetter?»

«Ja, selvfølgelig husker jeg. Du sa det i morges.»

«Det er Henrik Werge.»

«Hvem er hva og hvor og hvorfor?»

«Henrik Werge! Asylanten!»

«Heter han det? Trodde han var fra Bosnia eller noe sånt.»

«Henrik Werge er fra den samme byen som deg - og meg.»

«Hvorfor har han fått kirkeasyl i Innerst kirke da?»

«Et godt spørsmål.»

Gustav Vige hørte svaret, men lot tanken spille samtalen tilbake et par hakk:

«Du sa at denne asylanten - Werpe? - er fra samme by som meg - og deg?»

«Feil, jeg sa at asylanten - Werge - Henrik Werge - er fra samme by som deg og meg.»

«Du sier med andre ord at du er fra samme by som meg?»

«Sa jeg ikke det?»

«Jo.»

«Javel, hva så?»

Gustav Vige lot telefonrøret synke mens han stønnet. Så hevet han det mot øret igjen:

«Jeg ble i grunnen ganske skuffet. Jeg trodde du var noe mer enn en lokal original - en lokal telefonterrorist - en lokal jævla telefongærning!»

«Det var ikke pent sagt, Gustav!»

«Nei, men...»

«Det er greit, jeg skjønner at du er frustrert. Men saken er at Henrik Werge har deg og din virkelighet i hodet sitt. Alt du har opplevd i livet ditt, eksisterer i hodet hans - og bare der. Du er et elektrisk signal i den grå grøten Werge skjuler i kraniet sitt.»

Gustav Vige lot munnen smile oppgitt, mens han himlet med øynene.

«Nå overgår du deg selv. Du har fått meg til å tro mye rart, men oppriktig talt - et elektrisk signal! Herregud ditt fjols, jeg sitter jo her! Og jeg kaster nok en gang bort tid på å snakke med deg! Du påstår at jeg bare eksisterer i hodet til denne fyren - denne Werge - og så vet jeg at jeg sitter her i leiligheten til Ragnvald Arntsen og snakker inn i hans telefon. Ut av den samme telefonen får jeg stemmen din. Du har hjulpet meg - antagelig - fram hit, men i det siste har du bare gitt meg unyttig dritt. Det du ga meg nå, er ikke dritt en gang. Dritt kan bli kompost som kan bli jord, men det du har fortalt meg nå, kan bare forgifte hodet mitt!», Gustav Vige ropte mot hullene i telefonen og spyttdråpene hans ble i et kort sekund til stjerner som falt mot gulvteppet. Ragnvald Arntsen som satt like rolig i stolen sin, så at det var lyset fra lampettene bak ham som skapte illusjonen av stjerner.

«Gustav!!» ropte Stemmen strengt.

Gustav Vige ville ikke, men ble påvirket av den myndige røsten. Han så mot Arntsen, som nikket svakt, og svarte som en irettesatt drittunge:

«Ja!»

«Jeg truer deg ikke til å tro på det jeg sier. Du kan velge selv. Herregud det er ditt liv!»

«Hjertelig takk! Kan du nå si noe som fratar meg lysten til å kaste på røret?»

«Du er blitt ganske egenrådig, Gustav, og det var forsåvidt også meningen. Men tilbake til saken: Asylanten Henrik Werge har skrevet din virkelighet i sin lille bærbare datamaskin. Men selv om han har skrevet den der, så er det inne i Henrik Werges hode du eksisterer. Og bare der. Du er som sagt egentlig ikke noe annet enn mikroskopiske gnister i en manns hode.»

«Nå legger jeg på!»

«Nei, det er jeg som pleier å legge på!», sa Stemmen og brøt forbindelsen.

«Han gjorde det igjen», stønnet Gustav Vige oppgitt, smilte fårete mot Arntsen og fortsatte:

«Hvor lenge skal jeg finne meg i at han skremmer meg med galskapen sin, for så bare å slenge på røret rett i øret mitt?»

«Det kan være nyttig å lytte til galskap av og til», svarte Arntsen og foldet armene over brystet:

«Har du tenkt på at du og Henrik Werge har noe felles?»

«Ja, vi kommer tydeligvis fra samme by.»

«Ja, det og. Men jeg tenkte på navnet. Henrik Werge og Gustav Vige. Begge så mangler dere land.»

«Land?»

«WergeLAND, VigeLAND»

«Hva er det du snakker om?»

«Jeg har en følelse av at det ikke er tilfeldig», sa Arntsen.

Gustav Vige følte kulde i ryggmargen.

Sommergjester

Lasarus Rogn kjente at han var i ferd med å få seneskjedebetennelse i høyrearmen igjen. Han hadde tappet den ene halvliteren etter den andre hele kvelden. Først tappet, så satt glasset på disken og deretter sopt inn kroner, og så tappet igjen. Ingen ba om vekslepenger, bare mer øl. Sommergjestene måtte være tørre helt ned til tåsandalene. De skulle ha øl helt opp til hårrøttene. Og det hadde ikke Lasarus Rogn noe i mot å hjelpe dem med, men høyrehånden hans og senene som styrte fingrene, syntes å bevege seg i fin sand. Han så på ansiktene på den andre siden av disken og så bare grå flater, men høyrehånden tappet i nye glass og han var ikke en gang sikker på om han fikk betalt for alle halvliterne han rakte over til de tørste på den andre siden.

«Jeg blir en rik mann med døde armer», tenkte han og vrengte opp et anstrengt smil mot en sommergjest.

«Herregud som du ser ut», sa en stemme. Lasarus Rogn fokuserte blikket. Det var William Grever fra Tia - ikke en av de mest aktive kundene, men som fastboende, kjente Lasarus ham likevel godt.

«Her er det kaos», stønnet Lasarus.

«Kaos som gir gryn», svarte Grever.

«Takke meg til en rolig vinterdag da reskappen er den ivrigste kunden.»

«Beklager, men jeg skal også ha en øl. Lenge siden du har sett reskappen?»

Lasarus Rogn tappet i en halvliter til Grever, smalt den i den våte disken så gammelt ølsøl skvatt:

«Når du sier det, så er det en stund siden, og det bekymrer meg. Jeg har alltid bekymret meg over mannens alkoholforbruk, men jeg bekymrer meg enda mer over at han ikke hiver innpå noe.»

«Ja, for da går du jo glipp av en del kroner», svarte Grever forsøksvis spydig. Men Lasarus Rogn oppfattet ikke spydigheten:

«Nei, fanken, jeg har alltid hatt et spesielt forhold til presten. Liker ham godt. Du vet, i gamle dager, var det ikke noe rart i at prester drakk seg fulle. Da var de drita hele tiden, mange av dem. De fleste prester døde av sprengte levere. Men nå er det stygt om en prest tar seg en halvliter. Så kommer reskappen og jeg forstår at verden er befolket med mennesker - likevel.»

«Sprengte levere?», spurte Grever og så over halvliterglasset mot Lasrus Rogn som fingret med hårpisken sin mens han tenkte. «Sprengte levere? Er det ikke tvert om? Skrumplever?», William Grever fniste over disken.

«Om de sprenger den innover eller utover, er i grunnen det samme for meg, bare de betaler regninga.»

«Her er kronene for øllen», sa Grever og gliste.

«Og så en til meg», sa Ragni Sola. Hun hadde aket seg opp på barkrakken ved siden av Grevers.

«Jøss, er det møte i klubben?» spurte Lasarus Rogn.

«Jepp», svarte Ragni og smilte kollega Grever til taushet.

Da de begynte å snakke sammen, kom det nye horder med tørste sommergjester som fikk senene i Lasarus Rogns høyrearm til å vri seg smertefullt i sand.

Erindringer?

Telefonen hylte igjen, og Gustav Vige himlet nok en gang oppgitt med øynene.

Ragnvald Arntsen viftet med hånden, og sa tørt:

«Det var da voldsomt til trafikk, skulle tro vi var i avis. Det er til deg.»

Gustav Vige hørte Stemmen før han hadde fått røret opp til øret:

«Det har ingen hensikt å true med å legge på, Gustav, for når jeg har noe å si deg, så får jeg sagt det. Enten gjennom telefonen - på en naturlig måte - eller for eksempel gjennom drømmene dine. Skal vi være enig om at det er greiest å snakke sammen gjennom telefonen?»

«Når du sier det sånn», svarte Gustav Vige forsiktig.

«Jeg sier det sånn!», Stemmen var irritert, men fortsatte i det vanlige rolige toneleiet:

«Du har oppfattet at tiden har rast forbi deg, og det er ikke så merkelig. De siste fire månedene har nemlig bare vært en gjesp i Henrik Werges hode.»

«En gjesp?»

«Hvilke erindringer har du egentlig av de siste fire måneder?»

«Det har vært de fineste fire måneder i livet mitt.»

«Ja, det skjønner jeg. Men hvilke erindringer har du egentlig?»

«Helvete heller! OK! Hvilke minner? Jeg har tilpasset meg. Jeg liker rutinen her. Jeg liker sjefen og kollegene (Gustav Vige så mot Arntsen som hadde snudd seg og nå konsentrerte all sin oppmerksomhet om kikkerten, men Vige antok at sjefens ører sugde inn hvert ord). Jeg bor godt på Nordkapp og jeg går langs stien til jobben hver dag. Jeg har vært i fjellet og sett på en usedvanlig vakker utsikt og jeg...»

«Du har ikke fisket?»

«Fisket?»

«Ja. Har du ikke fisket? Har du ikke vært på sjøen sammen med Arntsen og fisket?»

Gustav Vige måtte tenke seg om. Hadde han noen minner om fisketur? Nei. Han hadde aldri vært på sjøen og fisket.

«Neei, jeg har aldri fisket sammen med Arntsen. Så vidt jeg kan huske har jeg ikke vært ute i båt her i det hele tatt.»

«Er ikke det påfallende, Gustav? Er det ikke merkelig at du ikke har vært på sjøen og latt et snøre gli mellom fingrene, ned i dypet, for å friste en uvitende, glatt torsk til å bite på sluken? Du befinner deg tross alt i et fiskerisamfunn. Mannen som er sjefen din, er opprinnelig fisker. Tror du ikke at han ville ha bedt deg med ut i båten sin i det minste én gang i løpet av disse fire månedene? Bare for at du skulle få oppleve hvordan det var å få en fisk på kroken?»

«Jeg har vært i badstua med ham.»

«Ja, han elsker badstua, så der har dere vel vært mange ganger?»

«Mange ganger? Nei, én gang. Jeg likte det etterhvert.»

«Likevel har du bare vært i badstua én gang i løpet av fire måneder?»

«Jeg har liksom ikke tenkt på det.»

«Det er korrekt, Gustav Vige. Du har ikke tenkt på det fordi du ikke har hatt mulighet til å tenke på det. Hverken det eller noe annet. For Henrik Werge har bare tenkt noen tanker og så har fire måneder blafret forbi dere.»

Gustav Vige kjente hvordan forvirringen i hodet kveilet seg sammen til en sint knute:

«Nå forsøker du å forgifte hodet mitt igjen! Jeg gir blaffen i om denne Werge har gjespet bort tiden min! Så lenge jeg har det så bra som jeg har det nå, kan han gjespe så mye han orker. Jeg driter i det, for jeg akter å overse det og fortsette i livet mitt!»

Stemmen var stille i femten sekunder, men Gustav Vige kunne høre pusten hans. Så fortsatte han:

«Dersom du skal kunne fortsette å leve livet ditt - som du sier - så må du først la det slippe ut av Werges tankefengsel. Snakk med Arntsen om dette nå, Gustav Vige. OK?»

«Tankefengsel!? Herregud! Kan vi ikke bare fortsette å leve!!»

Gustav Vige var sliten i øret og han var sliten i hodet. Alt det gamle fra det gjemte arkivet lengst bakerst hadde veltet fram igjen. Han følte seg trykket ned, som om alt fra arkivet la seg over ham, og han lengtet desperat etter hverdag igjen.

«Jo, du kan det, bare du blir kvitt hånden som holder i trådene», sa Stemmen og avsluttet samtalen.

Gustav Vige sukket dypt to ganger og la på røret.

Ragnvald Arntsen studerte fjorden gjennom kikkerten i enda noen sekunder, før han svingte den lange kroppen sin mot Gustav Vige igjen:

«Ja? Hva sa han?»

«Det tror jeg du vet», svarte Gustav trett. Han følte seg omgitt av gale mennesker. Han var i grunnen den eneste normale i en gal verden. Spørsmålet var da om det var han som var gal, mens resten av verden var normal. Også dén tanken skremte ham, dermed gikk den naturlig inn i flokken av alle de andre skremmende tankene. En bøling helvetes-dyr som stanget og trampet rundt og rundt i innhegningen i hodet hans. Knokkelbeina deres sparket opp en stinkende, sort tåke som la seg over innhegningen. Gustav Vige ristet kraftig på hodet og presset håndflatene mot tinningen. Bildet forsvant og tåken lettet. Han fortsatte mot Arntsen:

«Jeg skjønner ikke dette - dette med marionetter - og dette med asylanten. Han er altså ikke fra Bosnia, men fra Norge. Javel, så har han gjort noe faenskap i Norge og har utgitt seg for å være utlending som ønsker kirkeasyl. OK? Men hva så? Hva har det med meg å gjøre? Hva har det med min virkelighet å gjøre? Herregud, dette blir så innihelvetes vanskelig at jeg tror jeg blir gæærn!!» ropte Gustav Vige med tykk gråt i røsten og la seg over bordet.

Etterforsker

Frank Stein drakk ut kaffen, stirret inn i det mørke kruset og tenkte at han måtte forsøke å finne en ny sti mot sannheten. Så senket han kruset, satte øynene i presten som nå virket mer som et menneske enn som en gud, og spurte:

«Så Henrik Werge er her?»

«Så De kom tilbake til temaet Deres omsider?» svarte Fredrik Retsel.

«Er han her?»

«Nei.»

«Vet du hvor han er?»

«Ja.»

«Vil du være så snill å fortelle meg det?»

«Nei.»

«Da må jeg innkalle hele balletten hit. Vi må ha full gjennomgang av hele kirken. Åstedsgranskere, teknikere, fotografer, obdusenter. Mange biler, mye oppstyr. Fullt opplegg. Sognepresten, prosten, biskopen og Vår herre selv må underrettes. Er det greit for deg?»

«Hva skal De med obdusenter, herr Stein? Obdusenter pusler med døde mennesker?»

«Nåvel, men de kommer til å være her i tilfelle det skulle dukke opp et dødt lik.»

«Svært betryggende i tilfelle det faktisk skulle dukke opp et levende lik. I min relativt korte tid som Vårherres representant i Innerst, har jeg fått i oppdrag å snakke med tre-fire døde lik. Lik har det med å være døde vet De herr Stein. Når De derfor antyder at det kan dukke opp et dødt lik, så snakker De over Dem. Alle lik er døde. Det er derfor de er lik, herr Stein.»

«Jeg diskuterer ikke retorikk. Nå forsøker du å snakke deg bort igjen. Hvor er Henrik Werge?»

«Han er ikke her lenger.»

«Det har jeg forstått. Har du noe i mot at jeg sjekker lokalene? Jeg har ingen tillatelse gitt av forhørsretten, men dersom du samtykker, så behøver jeg ikke det. Er det greit at jeg - ja at jeg snoker litt rundt her?»

«Er det ikke det De har holdt på med en stund, herr Stein?»

«Vil du være så snill å signere på dette skjemaet og bekrefte at du ikke har noe i mot det». Frank Stein hadde foldet ut et skjema hentet fra innerlommen og lagt det på bordet.

Fredrik Retsel leste kjapt gjennom teksten og undertegnet. Signaturen hans var voldsom. Fredrik var skrevet med små puslete bokstaver, men R’en i Retsel var stor. Buen i R’en dannet et vernende tak over fornavnet, før staven i bokstaven stemplet seg ned mot bunnen av arket. Fredrik Retsel stanset ikke pennen før den skrapet mot skrivebordet langt under arket:

«Der har De Deres tillatelse til husundersøkelse. Kirkeundersøkelse. Kanskje jeg burde ha kontaktet biskopen først? Dette er tross alt biskopens hus.»

«Jeg trodde det var Guds hus?»

«De begynner å komme Dem igjen nå, herr Stein. Selvsagt er dette Guds hus, alle hus er Guds hus, uansett om det er en kirke eller ikke. Men Gud har det med å overse skjemaer. Vet De, herr Stein, jeg tror ikke Gud hadde noe med skjemaer å gjøre i det hele tatt da de ble skapt. Jeg tror skjemaene ble skapt av mennesker.»

Frank Stein så på presten som så sliten ut. Men prestens autoritet ulmet fortsatt bak de tynne øyelokkene med de tynne, blå blodårene.

«Er ikke alt menneskeskapt, egentlig gudeskapt?» spurte Frank Stein og følte seg på vei oppover stigen for autoritet igjen.

Residerende kapellan Fredrik Retsel hevet sine tynne øyelokk - og de blå årene fulgte heldigvis med. Øynene hans stod ferdig innstilt på polititjenestemannen og lot to iskalde stråler treffe ham i brystet i det han sa:

«Det gjelder også Dem, herr Stein.»

Så senket presten øyelokkene igjen og sa med tynn, hviskende stemme:

«Nå synes jeg De skal undersøke Guds hus - det vil hun sikkert like. Kanskje De finner noe nyttig for Dem selv her. Jeg for min del vil nå lene meg tilbake og ta en kjapp lur. Mitt jordiske legeme er i angst i øyeblikket. De skjønner - jeg er alkoholiker og har ikke hatt tid til å etterfylle med C2H5OH i dag». Så sovnet den lille presten tilsynelatende.

Frank Stein ble overrasket, men også beroliget. Han ble overrasket fordi presten hadde fortalt ham det så rett ut - at han var alkoholiker - og han ble overrasket over at en alkoholiker med behov for påfyll i det hele tatt kunne klare å sovne så spontant. Men han følte det som en lettelse at han kunne kontrollere kirken uten å ha den store, lille presten i hælene.

* * *

Politibetjent Frank Stein var snart 50 år gammel. Mange trodde at han var yngre fordi han hadde en frisk og rask framferd. Han så uforskammet ung ut. Men det skyldtes kun at han var flink til å ta sine daglige armhevinger og at han løp minst to kilometer før frokost. Skuldrene var brede, kjevepartiet var bredt, tennene var hvite og hans egne. Brystkassen og skuldrene hans fylte frakken til bristepunktet, men deretter hang plagget rett ned uten å bli heftet av brede hofter eller stor mage, og fordi Stein alltid hadde mye i frakkelommene. I den ene lommen lå det en ladd Smith & Wesson revolver som han ikke hadde tillatelse til å bære. I den andre lå det en pakke engangshansker, en eske med kulepenner, sigarilloesken og en gammel matpakke.

Frank Stein hadde hatt en snill barndom. Foreldrene hans hadde elsket hverandre - tilsynelatende. Og de elsket hverandre fortsatt - tilsynelatende. De holdt i hvertfall sammen fortsatt, og de bodde i det samme lille huset i Trondheims utkant. I det samme huset hadde de smeltet sammen en sædcelle og en eggcelle som etterhvert viste seg å bli Frank Stein. Og Frank Stein var selvsagt blitt født i stuen i det samme huset. Hjemmefødsel var ikke vanlig på den tiden - i alle fall ikke i urbane strøk - men barnet ante ingenting om hva som var vanlig, da det en uke før terminen fant ut at det måtte komme seg ut litt faderlig fort.

Det som kom ut - mye kjappere enn ekteparet Stein trodde var mulig - var et friskt og sunt barn som straks fikk navnet Frank Stein. Ikke fordi noen av foreldrene var spesielt begeistret for Mary Wollstonecraft Shelley og hennes roman om doktor Frankenstein og hans monster, men fordi både forfatter og bok var totalt ukjent for dem, og fordi Frank Steins far hadde båret det samme for- og etternavnet gjennom et langt liv uten tilsynelatende å ta skade av det.

Frank Stein junior hadde vokst opp i en god by med to stadig elskende foreldre, men han fikk ingen søsken. Han kjente ikke selv til at årsaken var de skader han selv hadde påført sin mors interiør da han hadde hastverk med å komme seg ut.

Da Frank Stein var ferdig med folkeskolen, sa far Stein som hadde tunge lunger etter et slitsomt liv ved siden av en asfaltmaskin, at sønnen burde bli noe stort. Han sa det fordi sønnen var skoleflink og kreativ. Gutten var svært aktiv og han hadde lett for å komme i kontakt med andre mennesker.

Da Frank Stein begynte på realskolen, ble gamle Stein uførepensjonert på grunn av de tunge lungene. Kort tid etter insisterte kroppen hans på at sengen var det beste tilholdsstedet. Den sengen likte gamle Steins kropp så godt at han holdt seg der resten av livet. Mor Stein som alltid hadde sørget for et harmonisk hjem for både gamle og unge herr Stein, gikk med stor entusiasme ut i arbeidslivet som ekspeditør i en konfeksjonsforretning. Hun tok realskole og gymnas på kveldstid, og supplerte med brevkurs i alt fra maskinskriving til statlig saksbehandling. Da unge Stein var rødruss og gikk i russetog med lang, hvit, flagrende russekappe der det var skrevet allverdens slibrige hilsener, stod moren ved fortauskanten med kamera og fotograferte ham. Gamle Stein lå hjemme og hostet og tenkte smilende på at fruen var avdelingsleder ved Trondheim trygdekontor.

Da Frank Stein tok motet til seg og fortalte avdelingsledermoren og den sengeliggende med asfaltlungene at han ville bli politimann, regnet han med å få alvorlig bråk. Han hadde tross alt topp-karakterer fra gymnaset og de to hjemme hadde allerede sett seg ut et passende lokale for hans legepraksis. Men Frank Stein hadde ingen ønsker om å putte fingeren opp i endetarmen til eldre herrer med prostatabesvær, eller ned i halsen til barn med hovne mandler. Han ønsket ikke å finne årsaken til fysiske plager. Han ønsket å finne sannheten. Sannheten. Den med stor S. Han kunne kanskje finne den ved å studere teologi. Han kunne kanskje finne den ved å reise til Tibet og bli munk i en avsidesliggende dal der det var svært kaldt om natten. Eller han kunne kanskje finne den ved å grave i jorden og forstyrre skjeletter som hadde sovet i et par tusen år. Men han valgte å søke Sannheten i nærheten av sitt eget liv: Han VILLE bli politimann. Han ville ikke bli det på grunn av blålys på kjappe utrykningsbiler, men han ville bli det fordi han da kunne videreutdanne seg til kriminaletterforsker. Som etterforsker kunne han ta på seg en maske han kunne skjule seg bak, mens han lette etter Sannheten. Han mente det var viktig ikke å vise den etterforskende part sitt virkelige ansikt - for gjorde han det - avslørte han også en svakhet. Frank Stein ville være den sterke og han ville være den sannhetssøkende. Slik var han.

Da han møtte Vibeke, hadde han ikke masken sin på. Han gikk på det som på den tiden bare het Politiskolen. Han hadde en frihelg og han var alvorlig beruset - som det kunne ha stått i en politirapport. Vibeke som gikk andre året på sykepleierskolen og som var minst like beruset som Frank Stein, falt for en person, men våknet opp med en annen på sin trange hybel. Personen hun hadde falt for kvelden før, var naken i ansiktet. Personen hun våknet opp med, hadde på seg sin mentale maske. Det nattlige besøket resulterte imidlertid i en graviditet, og de to giftet seg før noen kunne se bulningen på magen hennes. At det aldri ble noen bulning fordi graviditeten var innbilt, kan ha vært Vibekes hevn. Hun brukte også en maske for å få maske-fjeset i total forvaring. Men innbilningen ble trist for Vibeke. Hun orket ikke fortsette utdannelsen og viet i stedet livet sitt til livet sitt. Hun ble sterkt religiøs og nektet ektemannen Frank annen glede enn kjøttkaker til middag og et raskt kyss på kinnet. Mor og far Stein - hun etterhvert pensjonert avdelingsleder og han fortsatt lungetung i sengen - lengtet etter barnebarn, men forstod at sønnens ekteskap ikke ville gi annet enn et innbilt svangerskap. De skulle mer enn gjerne ha kalt seg innbilt besteforeldre, men regnet med at den religiøse Vibeke ville ha sendt sin gud på dem om de hadde gjort det. Uansett så følte de etterhvert at det var godt for sønnen å komme seg unna av og til, og derfor slo de seg til ro med hans valg av yrke. Politifolk trengs tross alt. Selv i snille Norge.

Politibetjent Frank Stein hadde gått gradene i den virksomheten han hadde valgt. Ikke det at han hadde fått flere striper på den uniformen han nå bare sjeldent brukte, men han hadde begynt som vanlig ordenspoliti etter Politiskolen. Hadde gått sine år og sine hundrevis av kilometer gatelangs. Han hadde lempet fylliker og barneprostituerte inn i svartemarjer i Oslo og senere Trondheim. Han hadde gått på kurs, reist på seminarer der det nesten bare var seminar og lite fest, hadde lest på fritiden og hadde fått gode vitnemål fra brevkurs. Så ble han omsider kriminaletterforsker, selv om tittelen var like lite spennende som tidligere: Politibetjent Frank Stein.

Men titler ga han blaffen i. Det var ønsket om å finne Sannheten som drev ham.

Under en eksamenssammenkomst der de som hadde bestått den siste prøven for å bli godkjent som etterforskere, kom sammen, hadde Frank Stein med alkoholsvakt øl i glasset, reist seg og holdt en tale. Det var en tale mange i etaten husket ham for senere:

«Kjære kolleger! Vi har valgt å vie livet vårt til noe spesielt. Vi har valgt å vie det til Sannheten. Vår oppgave skal være å avdekke Sannheten i alle mulige grumsete menneskelige forhold. Jeg vil derfor utbringe en skål for Sannheten. Og det er helt sant!».

Så skrek alle kullkameratene at det var feigt å skåle i lettøl som på den tiden het Lagerøl, men Frank Stein lot som ingenting og skålte mot de morsomt hyttende nevene og drakk sin lettøl i flere gulp.

* * *

Frank Stein tenkte ikke på noe av dette da han gjennomsøkte Innerst kirke, men han kjente at kaffen han hadde fått servert av residerende kapellan Fredrik Retsel, sparket som et sprekt foster under ribbeina. Dermed visste han hvordan det var å være innbilt gravid. Frank Stein likte det ikke.

Frank Stein mislikte altertavlen. Han var ikke troende - ikke en gang en kristen. (I det samme han tenkte det - så han paradokset: «Han var ikke troende - ikke en gang en kristen». Men han slo tanken fra seg fordi han kjente mange som var kristne, men ikke troende. Antagelig tilhørte Vibeke akkurat den kategorien) Likevel: En altertavle som så ut som en forstørret utgave av et søndagsskolekort, bød ham i mot:

«Er dette en sukkertøy-kirke?» tenkte han og lot fingrene lete over alteret. Han fant ingen hemmelig låseknast som åpnet et rom inneholdende en mann på flukt, så han bøyde seg for å lete under alteret. Der fant han ingenting fordi alteret var en billig finérkasse uten ben - og faktisk var festet til gulvet med tynne skruer. Men mens han lå der på kne og stirret inn i finérplatens årringer med en flik av alterduken i neven, tenkte han:

«Som om jeg løfter opp Guds skjørt og kikker under». I det samme ble han blendet av et lys inne i hodet.

Kro-prat

«Det ble en bra sak om denne fiskeoppdretteren», sa William Grever mot halvliteren, mens han lot tommelfingeren stryke bort dugget som dannet seg på glasset. Han og Ragni Sola hadde flyttet barkrakkene sine inn mot veggen, slik at fronten på bardisken ble frigjort for de stadig øltørste sommergjestene som etterhvert fremførte bestillingene sine mer og mer snøvlete.

«Men det er asylanten du tenker på», svarte Ragni Sola og studerte kollegaens profil. Det slo henne at hun aldri hadde sett ordentlig på ham. Hun visste at han var i førtiårene, han så mye yngre ut, men han oppførte seg som om han var mye eldre.

«Han ble antagelig født gammel», tenkte hun og var i samme øyeblikk glad for at det var hun og ikke Grever som kunne høre andres tanker. Hun studerte mannens gammelmodige frisyre: Det blonde, velfriserte håret med kort nakke og lang lugg var pent bølget og kjemmet til venstre. Når han en sjelden gang torte se den han snakket med, rett i øynene, hevet han venstre øyebryn dramatisk som om det han skulle si, var av vesentlig verdi for menneskeheten. Inne i øynene hadde Ragni Sola ved flere anledninger sett en mørk sal som kanskje hadde en åpning bak den masken William Grever var blitt påført. «For jeg tror ikke du har tatt på deg den masken selv», tenkte hun og følte varme i brystet. Hun likte den distré kollegaen, ikke bare som kollega, men som menneske. Han var en gåte for henne fordi hun ikke klarte å komme bak den tykke masken til tross for at hun kunne lese tankene hans. Blant beboerne i Innerst var det bare én annen person hun hadde det samme problemet med: Ragnvald Arntsen. Hans tanker klarte hun aldri å fange opp med sin mentale parabolantenne. Men det hadde hun slått seg til ro med. Kanskje hadde hun en ubevisst sperre som hindret henne i å avlese tankene til sin egen sjef.

William Grever fortsatte å stryke bort dugg fra magen til halvliterglasset og Ragni Sola gjentok spørsmålet:

«Men det er asylanten du tenker på?»

Han nikket kjapt to ganger og hun fortsatte:

«Du føler at du har forrådt ham fordi du svarte på politimannens spørsmål uten å vite at det var en politimann du snakket med?»

Grever nikket kjapt to ganger igjen. Så vendte han ansiktet mot Ragni Sola, hevet det venstre øyebrynet dramatisk og spurte:

«Ville ikke du ha følt det samme? Alle har jo holdt munn om ham, og så får denne polititjenestemannen vite alt ved å spørre meg?»

En hojende, middelaldrende kvinne i nylon fritidsdress og matchende joggesko veltet tre halvliterglass utover disken. William Grever løftet glasset sitt for at det ikke skulle bli skyllet bort i bekken av øl som skummet forbi ham. Ragni Sola lot sitt glass stå og så fascinert på hvordan det fossende ølet bygget opp en liten krage av skum rundt glasset hennes. Så lo hun mot Lasarus Rogn som snudde seg mot bakveggen i baren og startet gjennomgangen av de styggeste ordene han kunne. Da han vendte seg mot disken igjen, hadde den hojende kvinnens ektemann - han hadde samme type nylon fritidsdress og matchende joggesko som fruen - lagt en femhundre-lapp på disken, og Lasarus Rogn klasket den ned i pengekassa uten å vri den opp, før han med et slitent plastikksmil fortsatte å fylle halvliterglass med øl.

«Men du er en god journalist», sa Ragni og smilte mot William Grever som dristet seg til å sette glasset sitt tilbake i ølpølen mens han fortsatt hadde ansiktet sitt vendt mot hennes.

Han hevet venstre øyebryn igjen og svarte:

«Ja, det ble en bra sak om oppdretteren.»

«Dere er ikke lei av å ha Sander hos dere til stadighet?» Ragni visste at svaret var «nei», men benyttet spørsmålet som avledning og inngang til nye spørsmål. William Grevers øyebryn flakset vilt. Stemmen hans som alltid var svært sivilisert fin-trønder, avslørte i et glimt at det var noen i den mørke salen bak masken:

«Lei av Sander! Sander er lysstrålen i livet mitt. I livet vårt. Du har vel ikke tenkt å finne noen andre enn Turid som dagmamma?»

Ragni Sola mottok redde tanker og svarte raskt:

«Sander kan ikke få det bedre enn hos dere. Jeg vil aldri bytte dagmamma, i alle fall ikke før han fyller 20 år», hun lo med gnistrende tenner mot ham og han slappet av og lo beskjemmet tilbake før hun fortsatte:

«Har dere helt gitt opp å få egne barn?» og fikk straks et tankelass veltet inn i hodet. Rare bilder, triste bilder, kjefting og gråt og til slutt en varm, stilltiende akseptering av felles skjebne, men også en sint tanke som var rettet mot Grevers testikler. Hun forstod og han sa:

«Jeg er 43 og Turid er 40. Vi kunne fortsatt - hva alderen angår - ha fått egne barn. Men det er meg. Jeg er ikke spesielt produktiv nedentil for å si det slik. Jeg produserer ikke såkorn, men dødt slim». Han senket blikket mot disken og fortsatte:

«Stakkars Turid har alltid drømt om å bli mor, mens jeg alltid har drømt om å bli bestefar. Har på en måte alltid vært bestefar inne i meg. Kanskje det er det som er feilen. At jeg er en gammel mann selv om jeg fortsatt bare er halvveis i livet. Noen ganger skulle jeg ønske at residerende kapellan Retsel hadde kommet til Turid og gjort henne svanger også». Han krøp sammen i det samme han uttalte den siste setningen.

Ragni Sola lo trillende, la begge armer rundt kollegaens hode, trakk det til seg til tross for motstanden og kysset det venstre øyebrynet som spratt opp og ned.

En sommergjest i blå blazer med emblem på venstre brystlomme, kastet opp på gulvet og ravet ut mens han sa stygge ord om de lokale ølprisene.

«Kommer lensmannen nå, så henger bevillinga mi i en morken hyssing!» skrek Lasarus Rogn. En annen blazer-kledd herre ravet bort til disken, la fra seg en hundrelapp og gulpet bløtt før han fulgte sin sprut-spyende venn. Lasarus grafset til seg seddelen og sa henvendt til Ragni og William:

«Men de er nå søte disse sommergjestene. De løser alle problemer fra søl til spy ved å slenge om seg med pengesedler.»

Innføring i virkelighet 2

Ragnvald Arntsen reiste seg fra den slitte lenestolen og gikk det ene lange skrittet bort til den andre der Gustav Vige hadde brettet overkroppen sin utover det lille stuebordet. Han la sin høyre hånd, med lange, sterke fingre, på typografens skulder, klemte til - akkurat hardt nok til å tangere grensen for smerte - og sa medfølende:

«Vi skulle tatt oss tid til noen turer på sjøen. Du skulle ha opplevd hvordan det er når du får en sværing på kroken. Torsken er tung. Den henger etter når du drar. Men seien - den store seien - han drar som faen med en gang og så følger han med snøret oppover så du tror at han har hoppet av. Men så ser du plutselig at det blinker nede i det grønne vannet. Og så forsøker han å stikke av. Det siste forsøket. Vi skulle ha tatt oss noen sånne turer, Gustav. Men vi rakk det ikke. Tiden kom så inni helvetes fort og bare passerte oss uten at vi merket det.»

Gustav Vige følte seg som under den kjærlige hånden til sin far. Den kjærlige hånden han ikke kunne huske å ha følt. Samtidig overrasket det ham at Ragnvald Arntsen snakket i lengre setninger. Mannen hugget dem vanligvis av etter å ha plassert meningen. Han unnlot alltid å legge noen følelser i dem. Men nå snakket han om hvordan det føltes å ha en fisk på kroken. Gustav Vige trakk inn gråt-snørra så det ristet i stuebordet. Han harket fordi slimet stengte for luftveiene, men fortsatte å ligge med ansiktet mot bordplaten og underarmene. Han syntes situasjonen var behagelig. Ikke følelsesmessig behagelig - men behagelig. Ragnvald Arntsen strammet grepet ørlite over skulderen hans, men fortsatt var det ikke stramt nok til å overskride grensen for smerte:

«Husker du da vi var sammen i Nordkapp? Da du hadde laget spaghetti akkompagnert av Wagner? Den kvelden jeg lærte deg å gå i badstu? Selvsagt gjør du det. Da sa jeg til deg at virkeligheten ikke finnes på TV. De som lager TV, tror at de speiler virkeligheten. Men de tar selvsagt feil. Alle vi som jobber i media, innbiller oss at vi speiler virkeligheten. Jeg som redigerer den lille blekka vår, like mye som de som sjefer over Aftenposten, Verdens Gang eller The New York Times. Vi innbiller oss at arbeidet vårt er viktig fordi vi tror at vi gir leserne virkeligheten. Men vi gir dem ikke det. Vi gir dem en redigert utgave av virkeligheten. Og det er noe ganske annet, Gustav Vige. Det er noe ganske annet. Når vi har laget et eksemplar av Tia og har sendt det ut til abonnentene våre, så føler vi at vi har gitt dem et innblikk i alt som har skjedd de siste to døgnene. Vi føler at vi har hjulpet abonnentene til å fylle opp det tomrommet de har i hodet, med virkelighet. Men den virkeligheten er redigert. Og den er usedvanlig beskåret. Den er så beskåret at det nesten er utrolig at de godtar det. Se opp i hjørnet der, Gustav. Nei, løft hodet ditt og se hvor jeg peker.»

Gustav Vige løftet hodet og så på den lange armen, den lange hånden og den lange pekefingeren. Den pekte opp i taket, mot et hjørne. Gustav kunne ikke se noe annet enn en hjørnelist.

«Ser du spindelveven der?»

Jo det kunne han se. Han hadde ikke lagt merke til den, men nå så han den. Og hva så?

«Ser du at det henger en død flue i det finmaskede nettet?»

Så det var en død flue, den lille sorte flekken i nettet. Vige nikket forsiktig.

«Den døde fluen hang der ikke i dag tidlig. I løpet av dagen er den blitt utsatt for et svært bestialsk drap. Den ble fanget inn på en meget utspekulert måte, og edderkoppen som fanget den, var over den etter kort tid og drepte den rått med en velrettet injeksjon i nakken. Og vet du hva morderen gjorde? Jo, han sugde innmaten ut av fluen. Han sugde alt det som var en levende flue, inn i seg. Det kaller jeg et bestialsk drap, Gustav. Men har vi noe i avisa om det i morgen? Har vi det Gustav?»

Gustav Vige ristet forsiktig på hodet. Arntsen fortsatte med det samme stramme, men faderlige grepet om skulderen hans og med den samme rolige og varme stemmen:

«Universet vårt er stort. Det er så stort at vi blir gale om vi forsøker å tenke på hvor grensene er. For det skal angivelig aldri stoppe noen steder. Det skal ikke finnes en mur med et skilt der det står: «Ingen adgang. Her stopper universet». Derfor lar vi være å tenke på at universet stopper et sted. Men der ute - langt der ute - jævla langt der ute - har det i dag eksplodert et tusentalls soler. I disse utenkelige eksplosjonene har det også dødd sivilisasjoner, Gustav. Det har dødd hele verdener der ute. Milliarder på milliarder av levende individer har dødd der ute - i den store sammenheng har det skjedd like utenfor vårt eget stuevindu. Men står det noe om det i den avisa abonnentene får i morgen? Gjør det det Gustav?»

Gustav Vige heiste seg opp på underarmene og snudde ansiktet mot Arntsens langt der oppe. De sterke øyne var innrammet av smilerynker, men han smilte ikke. Gustav rensket stemmebåndene:

«Nei, det står ingenting i Tia om det heller.»

«Og hva sier det deg?»

«At vi har laget en virkelighet som ikke er virkelig.»

«Nesten riktig. Prøv igjen.»

«At vi bare har fortalt om en liten del av virkeligheten?»

«Ja! Bare en liten del av virkeligheten. Den delen vi har fortalt om - den delen alle aviser, alle radio- og TV-stasjoner forteller om - er bare en beskrivelse av en mikroskopisk del av et atom på en fluelort som er henslengt på virkeligheten.»

«Det blir ikke svære greia?» stønnet Gustav Vige.

Ragnvald Arntsen humret og strammet grepet om skulderen hans litt over grensen til smerte, men Gustav Vige var blitt så mør i skulderkjøttet at han ikke registrerte det. Arntsen tenkte seg om og fortsatte:

«På Kattøya er det i dette øyeblikk et menneske som i uvitenhet og nysgjerrighet har forsøkt å påvirke en flik av den mikroskopiske delen av fluelorten. Det mennesket er i dette øyeblikk i dyp søvn, men til tross for den dype søvnen, vrir mennesket seg i angst på grunn av sine gjerninger. Det Stemmen sa om Henrik Werge, er sant. Det Werge har gjort, er ikke gjort med onde hensikter, men av nysgjerrighet, og nå er han dypt fortvilet fordi han er fanget i sin egen fantasi. Han er blitt en del av sin egen indre virkelighet. Vi må hjelpe ham ut av den. Vi må hjelpe ham tilbake til sin egen virkelighet.»

Gustav Vige hadde stirret på redaktøren mens han kom med den siste del av talen. Gustav ble fascinert av det han hørte, men han ble også redd da alt det som ble sagt, nådde inn til bunnen av hodet hans og han forsto hva redaktøren egentlig mente:

«Vi skal dra ut og drepe ham. Vi skal rett og slett knerte ham. Det er det du mener?»

«Nei. Vi skal fortelle en projeksjon at han er en projeksjon. Vi skal få ham til å forstå at han må la vår virkelighet i fred.»

«På meg høres det svært truende ut.»

«Dersom vi må true ham for å få ham til å forstå det, så vil vi true ham. Men det er ikke vår oppgave å ta liv, Gustav Vige.»

«Ikke engang et fantasi-liv?»

«Ikke engang et fantasi-liv.»

«Hvem sin oppgave er det da? Hvem har fått tildelt det ærefulle oppdrag å ta liv i denne forpulte virkeligheten?» Gustav Vige ropte siste del av setningen ned i bordplaten. Den ble glatt av spyttet han sauset den inn med. Arntsen svarte like rolig:

«Gud.»

«Gud?»

«Jepp.»

«Visste ikke at du er kristen?»

«Det er jeg da heller ikke. I likhet med Gud, er heller ikke jeg kristen.»

Gustav Vige ble svimmel av alle tankene som på nytt kveilet seg rundt i hodet hans. Helvetes-dyrene trampet opp stinkende tåke igjen. Men han følte seg for liten til å kunne greie opp med den gale bølingen. Dyrene var glatte av svette - tankene var for glatte - de glapp unna når han forsøkte å ta tak i dem for å trekke dem fra hverandre og analysere dem. Det meste av livet hans hadde vært dritt, men han hadde i det minste kunnet ta for seg et problem av gangen. Han var opp gjennom årene blitt et rutinemenneske, noe han selv satte stor pris på fordi rutinen ga ham oversikt. Så lenge han fulgte rutinen, slapp han å bli overrasket av uanmeldte problemer.

De siste fire månedene hadde noe skutt ham ut av de gamle rutinene og latt ham etablere nye. Han hadde følt at det var riktig - at de nye rutinene ga ham en spennende måte å leve på. Alt det uforståelige som samtidig hadde dryppet ned i hodet hans, hadde han latt ligge gjemt der bak. Han trodde det var den beste måten å unngå det ubehagelige på. Men så hadde bare de ubehagelige tankene gjæret - og vokst. De var blitt slimete og fulle av buktende liv. Når de nå fikk den riktige dosering av næring - Arntsens utlegninger var akkurat den næringen tankene trengte - så vokste de seg ut av sin trangboddhet. Da fylte de hele skallen hans. Og snart ville de tyte ut av alle kjente kroppsåpninger - kanskje de ville finne en og annen ukjent åpning også. Følte Gustav Vige, og var sikker på at han ville bli kvalt i sine egne tanker.

Arntsen løsnet grepet om skulderen hans og lot den store hånden gli langs overarmen hans før den foretok en u-sving og de lange fingrene lirket seg innunder Gustavs hake og løftet vennlig hodet hans og sa:

«Dette er noe vi må gjøre, Gustav.»

Gustav Vige trodde det måtte komme av at øynene hans var sløret av tårer, så han blunket hektisk flere ganger, men synet ville ikke gi seg: Over Ragnvald Arntsens hode så han et tynt, men skarpt lys. Som om en ukjent lyskilde var plassert bak i Arntsens nakke og bakfra belyste det lille kantede hodet. Og redaktørens øyne. Det måtte være hull tvers gjennom mannens hode, for fra pupillene strømmet det samme lyset. Som lyskasterne på en bil. Men lyset var ikke hardt og farlig som fra en bil like før den kjørte over ham. Lyset var mildt gjennomborende. Det traff Gustavs pupiller og lyste opp netthinnene hans, fulgte nervetrådene til hjernen og spredte seg over den sleipe kveilen med tanker. Alle de skummelt mørke krokene ble opplyst og Gustav Vige så hvor enkelt det var å skille tankene fra hverandre. Han rettet seg opp - fortsatt med Arntsens hånd hvilende under haken som en sterk hengekøye spesiallaget for haker - og svarte:

«Jeg ser det nå. Jeg forstår det ikke, men dette er noe vi må gjøre.»

Sannheten

Det er mulig at Gud er sjenert og at Frank Steins tanke «Nå løfter jeg på Guds skjørt for å kikke under», var medvirkende årsak til at politimannen der han lå på kne for å se under alterduken, ikke så finérplaten som vitterlig var der, men i stedet fikk hodet sitt opplyst innvendig.

Det er også mulig at de siste måneders stress - på leting etter noe han ikke forstod - hadde fått det til å krølle seg i Frank Steins vanligvis kjølige hjerne. Møtet med den irettesettende, lille presten hadde kanskje også gjort noe med innmaten i skallen hans. Alt dette, sammen med øket blodpress da han la seg på kne for å kikke under «Guds skjørt», kan ha skapt det lyset politimannen så inne i hodet sitt.

Uansett - lyset ble tent inne i et hode som alltid hadde søkt etter Sannheten. Og lyset som først avslørte hele interiøret bak beinveggene, konsentrerte seg snart om et lite punkt. Dette lille punktet som brått fikk alle prosjektører mot seg, måtte innrømme:

«Her er Sannheten»

«Der?» mumlet Frank Stein og var seg ikke bevisst at han lå på kne foran et finér-alter i en kirke i en liten norsk bygd.

«Javisst. Her er den», svarte den lille flekken.

«Men Sannheten er så liten?», forsøkte Frank Stein.

«Ja men jøssameg! Må Sannheten være så fordømrade stor da? Kan du ikke være fornøyd med en liten sannhet. Unnskyld, nå sa jeg det med liten s. La meg spole tilbake båndet....Kan du ikke være fornøyd med en liten Sannhet?»

Frank Stein så ikke tidens brune spor i den gylne treplaten. Øynene hans så forbi og ut i et rom han aldri tidligere hadde sett ut i. Han visste ikke om han snakket med lyd, eller om han snakket med tanker. Uansett hørte han et stort ekko som om han var i en enorm sal:

«Jeg trodde ikke jeg kunne velge mellom en liten eller en stor sannhet. Jeg trodde Sannheten var Sannheten. Jeg trodde det bare fantes én. Det er den jeg har lett etter hele livet»

«Da må jeg dessverre skuffe deg. Jeg er nemlig den lille Sannheten - den som har ligget inne i hodet ditt hele livet. Men jeg er like sann som alle de andre Sannhetene. Jeg er riktignok litt annerledes enn alle de andre. Alle de andre er faktisk ganske forskjellig de også. Men Sannheten, det er vi. Ikke summen av oss, men hver for oss. Sannheten er noe du skaper selv, kjære vert»

«Kjære vert?»

«Javisst, jeg har bodd her så lenge du har holdt åpent. Er det 50 år nå? Det må da være såpass? Tiden har gått litt slapt forbi meg fordi du aldri har vært innom. Jeg vet nok at du har lett etter meg, men du har alltid gått forbi min adresse. Og jeg vet nok hvorfor. Du har nemlig lett etter Den Store Sannheten. Du har trodd at det virkelig fantes En Stor Sannhet»

«Og det gjør det vel?»

«Ha-ha. Ja-ja. Når jeg endelig er i søkelyset, så må jeg få lov til å avsløre det for deg. Egentlig burde jeg nå hatt en stråhatt å vifte med i høyre hånd og en rampete bambus-spaserstokk i venstre hånd, slik at jeg kunne ha tatt noen frekke dansetrinn over din indre scene. Men skitt au. Jeg har tross alt alle prosjektørene mot meg. Nå ser alle i salen på meg. Og alle i salen er deg. Det får være greit. For du er den eneste innbygger i denne lille verden. Og jeg er faktisk den eneste Sannheten som er å oppdrive på våre kanter. Andre steder kan du sikkert finne andre sannheter. Men her er det jeg som er Sannheten»

«Det var egentlig ikke mye å skryte av?»

«Må du absolutt skryte av Sannheten da, Frank Stein? Kan du ikke nøye deg med at din sannhet er din, mens en annens sannhet er en annens? Om Sannheten er liten eller stor, har vel ingenting med Sannheten å gjøre?»

«Jeg har aldri tenkt på det slik»

«Sier du det? Da var det på tide at jeg fikk søkelyset mot meg, slik at du fikk tenkt på det. Men slik er det altså. Da takker jeg for fremmøtet og håper at du har hatt en hyggelig aften»

«Aften?» svarte Frank Stein mot finérplaten der han plutselig kunne telle årringer dersom han hadde hatt moro av det.

Han reiste seg brått og måtte trekke pusten et par ganger for å overkomme svimmelheten. Han så seg rundt i den tomme kirken og fornemmet at den ikke bare var et stort rom med benkerader, prekestol, tavler med salmenummer, et opphengt miniatyrskip og en gyselig altertavle. Til tross for at det var en ung kirke, følte han at veggene også inneholdt mange følelser. Det var håp i dem. Faddernes håp for dåpsbarnet og brudens hvite håp for den svettende brudgommen. Det var trøst i dem. Prestens trøstende ord til menighetsmedlemmer med angst for det ukjente og til sørgende ved siden av en hvit kiste.

Frank Stein trakk pusten kjapt og takket for at kirken ikke var eldre. Han følte alle følelsene i kirkerommet som om veggene var dekket med svært tykk fløyel. Veggen av følelser var så tykk at den subbet langs kroppen hans selv om han gikk ned midtgangen.

«Har jeg hatt Sannheten der hele tiden?» tenkte Frank Stein da han klatret opp den bratte trappen til tårnrommet.

«Den påstod det», minnet han seg selv om, mens han så seg rundt i det lille rommet som bar preg av at noen hadde oppholdt seg der en tid. Det tykke støvlaget som lå i krokene og på bjelkene videre oppover i det mørke tårnet over hodet hans, var tråkket flatt i selve rommet.

«Her burde det ha hengt en gedigen kirkeklokke. Men det har de tydeligvis ikke hatt råd til», tenkte han og bøyde seg for å se nærmere på sporene i det flattråkkede støvet. Han kunne ikke bestemme skostørrelse, men så merker av såle og hæl flere steder. Et lite, vaklevorent bord var støvfritt. Det samme var en krakk. Krakken var skjøvet uvørent inn i en mørk krok og hadde laget ferske striper i støvet på gulvet.

«Her har du sittet, Henrik Werge», mumlet Frank Stein, men han følte seg ikke lykkelig. Tidligere i sin karriere, hadde han alltid følt en viss opprømthet - ja faktisk lykke - når han fant Sannheten i et kriminalmysterium. Nå følte han seg bare trist. Det var som å pakke opp en julegave han visste innholdet av. En julegave han hadde pakket inn selv. Et par svært slitte sokker, eller en bok han hadde lest veldig mange ganger.

Frank Stein satte seg på krakken og ga blaffen i at han kanskje kunne ødelegge noen spor. Skjønt spor? Hvem har hørt om en kjeltring som blir tatt på grunn av rompeavtrykk? Han støttet albuene på lårene og lagde med hendene et stativ for haken. Foran seg så han luken som klokkeren skulle åpne når han ville ha ut lyden fra kirkeklokken. Men det fantes formodentlig ingen klokker ettersom det ikke fantes noen kirkeklokke. Frank Stein rettet ut høyrearmen, hektet av en krok og skjøv luken åpen. Den svingte ut og slo mot plankeveggen, ség sakte tilbake og stanset før utsikten ble ødelagt. Han så hele Innerst. Den gamle bygningen nede på kaia, marinaen, boligfeltet som klatret oppover den søndre del av Innerstskåla. Han så fjorden utover. En øy lå der ute som om den var plassert der for å stanse bølgene. Sola var i ferd med å innta hvilestilling. Den sendte en bunt vakre farger over et spenstig fjell øst for bølgebryter-øya. Frank Stein så på armbåndsuret sitt: 20.38.

«Jøss, har jeg vært her så lenge?», mumlet han, rotet fram notisboken og noterte sine observasjoner i tårnet, før han klatret ned igjen.

Nede i kirkerommet skulle han til å hente opp notisboken igjen for å notere det han hadde opplevd ved alteret, men lot boken ligge i lommen. Han bare klemte neven rundt den og tenkte at opplevelsen var så absurd at den burde feste seg i notatpapiret som følge av berøringen - dersom opplevelsen i det hele tatt hadde vært virkelig.

«Jeg opplevde faktisk at Sannheten ikke er Sannheten med stor S», tenkte Frank Stein og lot tankene jobbe mens han sakte gikk opp midtgangen i kirken:

«Noen eller noe fortalte meg at det ikke finnes noen Sannhet, men at det finnes mange sannheter. Det er svært foruroligende. Jeg liker det ikke»

Frank Stein tørket bort tårer som rant ned de sterke kinnene hans, kremtet og gikk med bestemte skritt mot sakristiet for å vekke den sovende presten.

Tanke-skriket

«Du behøver ikke gå i ett med barkrakken du sitter på. Den ville ha sett for pussig ut med et hevet øyebryn», sa Ragni Sola mot William Grevers senkede blikk, og lo trillende nok en gang. Tankefangeren hennes mottok fortvilet sjenanse fra William Grever som hadde samlet hendene sine som et stramt bygget rede i fanget.

Hun fortsatte:

«Skal jeg fortelle deg hvordan det skjedde? Hvordan jeg ble svanger - som du sier - med residerende kapellan Fredrik Retsel?»

«Nei, for all del!», svarte han med blikket mot reiret i skrittet sitt, men tankene hans ropte:

«Jøss, vil du fortelle det!? Fortell, fortell!»

«Det var jeg som forførte ham», sa Ragni Sola og smilte, men dekket smilet bak halvliterglasset som hun tok en stor, våt slurk av. Hun fikk en kledelig hvit skumbart på overleppen, men William Grever la ikke merke til den. Hun slikket den bort og hørte hva han tenkte:

«Kan en lesbe forføre en mann?»

Hun svarte straks:

«Ja jøss, William! Jeg vil aldri elske en mann, men som kvinne vil jeg alltid ha i meg en lengsel etter et barn. Som kvinne kan jeg lure en mann til å tro at det er ham jeg vil ha, mens det i virkeligheten er spermiene hans jeg ønsker. Da Fredrik Retsel ble residerende kapellan hos oss, så jeg at han var en mann full av spermier. Jeg skal ikke plage deg med detaljer om selve akten, for den var fort gjort unna, men jeg kan fortelle deg at han - til tross for hans hellige kall - ikke måtte trues til sengs med meg. Jeg bare hjalp ham hjem til prestegårds-vogna en ettermiddag og la meg oppå ham. Så fikk jeg det jeg ønsket. Da graviditeten ble fastslått, ble han veldig stolt og mente at Gud hadde hatt en finger med i spillet. Jeg kjente ikke noe til den fingeren, William, for reskappen hadde mer enn nok å tilby så lenge det varte. Men som sagt: Poenget er at han besvangret meg, og det er mulig at Gud dyttet på den riktige spermien. I alle fall fikk jeg Sander - han du kaller for en solstråle i livet ditt - i mitt liv er han evigvarende sommerdag», hun sukket varmt og tungt og ble fjern i blikket.

William Grever løftet blikket fra reiret i fanget, klarte å vikle fingrene fra hverandre og løftet den ene hånden. Stemmen hans var sterk da han uten å løfte venstre øyebryn ropte mot gjengen av sommergjester som stod rundt Lasarus Rogn:

«Jeg tror jeg må ha en akevitter Lasarus!»

Da Lasarus plasserte det lille glasset foran ham 20 sekunder senere, fortsatte Grever:

«Og så en øl til - på innsiden av glasset er du snill»

Ragnis ansikt lukket seg brått og en forundret rynke spratt opp mellom øyebrynene hennes. Hodet hennes hadde surret av ekkoet fra tankene i lokalet - det var slik hun var vant til at det skulle være. Men nå var det som om volumkontrollen der inne sakte ble skrudd mot null. Et øyeblikk var det bare mørk stillhet tilbake. Så brølte plutselig en skjelvende, sitrende, ildsprutende angst fram fra det stille mørket. Hun rykket skremt til og kjente stemmen bak angsten. Det var han som skrev. Han hun hadde plukket opp tankene til den første kvelden sammen med Gustav Vige. Mannen hun ikke visste hvem var, men som på en eller annen måte hadde hatt noe med henne og alle andre å gjøre.

«Hva er det?» pep Ragni Sola med fjerne øyne.

Grever tømte akevitten og hostet:

«Hva er hva?», øyebrynet hans hang som en spent bue over det runde venstreøyet.

Hun fikk ikke noe svar fra den angstfylte tanken som syntes å falle sammen som et mørkt klede mot et gulv av stein. Så ble volumkontrollen hennes skrudd opp igjen og hun mottok tankene i rommet som tidligere. Hun så på kollegaen:

«Har jeg fortalt deg om den merkelige samtalen jeg hadde den kvelden jeg overrasket Gustav Vige?»

Grever ristet på hodet og hun fortalte med munnen mot øret hans så ikke ordene hennes skulle bli revet bort av levenet fra de heftig festende sommergjestene. Da hun var ferdig, ropte Grever inn i hennes øre:

«Jeg har aldri forstått den evnen du har. I min verden har man ikke slike evner, men jeg har jo erfart at du plukker opp det jeg tenker, så det er kanskje bare slik det er. Men det er vel en forutsetning at den personen du leser tankene til, virkelig eksisterer?» Han vendte øret mot munnen hennes for å vise at han ventet på et svar.

«Jeg forstod det ikke da. Det var som å snakke med en ånd - et spøkelse - men nå for litt siden hørte jeg ham igjen. Jeg tror ikke han satt og skrev da. Nei, det kunne han umulig ha gjort. Ingen kan skrive med en slik angst i seg. Han var fryktelig redd, William. Jeg har aldri tidligere opplevd en så redd tanke»

«Men hva var det han skrev da han skrev?»

«Jeg følte at han skrev livene våre»

William Grevers øyebryn spratt opp og krøllet seg aggressivt:

«Biografien min skal jeg skrive selv! Ja - ikke det at jeg tror det blir aktuelt, for livet mitt vil neppe interessere andre. Men noen uautorisert biograf skal i alle fall ikke få tukle det til.»

«Denne mannen - denne personen - var ingen biograf, William. Han skrev om livene våre. Før vi hadde levet det selv. Slik følte jeg det.»

William Grevers venstre øyebryn sank forundret:

«Jeg har alltid syntes at du er litt sprø, Ragni, men nå overgår du deg selv.»

«Ja, ikke sant?» Hun så på klokken og ble mindre anstrengt i stemmen:

«Kos deg med ølen din, du William. Nå kjenner vi hverandre litt bedre. Merkelig at vi ikke har hatt denne samtalen tidligere. Jeg skal på korøvelse. Du kan bli kjent med alle disse hyggelige grå maskene som kaster opp ustanselig». Hun aket seg ned fra barkrakken, smilte og forsvant ut av Grevers nære virkelighet.

Oppvåkning

Henrik Werge visste knapt nok hvem han var da han våknet. Langt mindre hva klokken var eller hvor han befant seg. Det var et behagelig, stille og varmt mørke rundt ham. Han syntes et øyeblikk å oppfatte dempede stemmer, klirring av glass og mente å kjenne en eim av sykehus, men det forsvant for ham og alt ble stille og luktløst igjen. Nesten luktløst. Var det hav og tang han kjente luktspor av i nesen? Og var det likevel en lyd? En lyd av bølger mot en strand? Ja. Og et knirk fra gammelt treverk? Ja. Nå hørte han det. Ikke var mørket så behagelig varmt lenger heller. Det var snarere ganske grøssent og klamt. Han ville bevege armene, men de var bundet. Han ble grepet av panikk og forsøkte å slå rundt seg. Bena virket også fastspent. Noe vått og kaldt omga hele kroppen hans. Bare hodet var fritt. Henrik Werge brølte ut en iskald redsel. Det var ikke noe ekko, men gjenklangen fra stemmen hans fortalte at han var i et lite rom. Et mørkt, lite rom. Nå oppdaget han at armene ikke var fastspent. Men de var presset inntil kroppen av noe som omsluttet ham. Var han en puppe, innestengt i et tykt skall, i påvente av å bli født til en sommerfugl? Han lot hendene krafse febrilsk mot det kalde som låste ham. En glidelås. Han kjente en glidelås. Begge hender fulgte låsens glidebane og kom i mål samtidig ved selve låseanordningen oppe ved halsen hans. Høyrehånden overtok ledelsen, grep fast i låsen og trakk den ned. Begge armene hans fløy ut i luften som om de var fugler på flukt fra et plutselig åpnet bur. Han lå i en sovepose. En sovepose? Hva fanken gjorde han i en sovepose i et mørkt rom der han kunne høre suset fra bølger og kjenne lukten av salt sjø?

Bilder dukket opp i hodet hans. Forvirrende bilder. Han så seg selv foran PC’en hjemme i leiligheten. Han så fingrene sine trampe over tastaturet og han så bildene inne i skjermen. Han så en blå Lada - han hadde aldri hatt en blå Lada. Han så et ansikt han straks gjenkjente som Gustav Vige, men han visste ikke hvordan han kunne gjenkjenne ham, for han hadde aldri sett ham før. Han så en sliten kvinne falle ned en trapp og han så en kirke og en alkoholisert prest, en lang redaktør med en rykende, hjemmerullet sigarett i munnviken, en kro og et gnistrende stjernelys. Gnistrende stjernelys? Det passet ikke inn i alt det andre? Gnistrende stjernelys og - og smerte - smerte var en del av det gnistrende stjernelyset.

Henrik Werge hyperventilerte og besvimte på puten eller i soveposehetten.

Han hørte en stemme:

«Han forsøker å komme seg ut av komaen»

En annen stemme:

«Drøm om det»

Så våknet han til det samme mørket og suset av bølger. Armene hans veivet og hendene hans flagret fortsatt rundt som gale fugler. Brått satte han seg opp og ble overrasket over at det lot seg gjøre. Hvor kom stemmene fra? Han lyttet intenst, men hørte bare sus av sjø. Og sukket fra gammelt treverk. Så husket han. «Jeg er på Kattøya. Jeg er på Kattøya, for faen! Jeg har gått meg bort i min egen hjemmesnekrede virkelighet. Den bærbare ligger som en haug med knust plast og saltsprengt elektronikk nede i fjæra. Jeg kan ikke skrive meg ut herfra.»

Først beroliget det ham at han husket hvor han var, så grep panikken tak i ham da den siste setningen gjentok seg i hodet hans. Som et ekko. Jeg kan ikke skrive meg bort herfra. JEG KAN IKKE SKRIVE MEG BORT HERFRA! De ville fuglene - hendene hans - grafset unna soveposen han lå i. Han rullet seg ut på gulvet og kjente et tykt lag med støv mot ansiktet. Et hull i mørket åpnet seg mot ansiktet hans. Han så ned i et annet rom. Eller så han opp i et annet rom? Han kjente at nervene var som strenger på gitaren til en gal gitarist. Gitaristen strammet og strammet - forstod ikke at strengene måtte ryke ganske snart. Han så ned. Hullet i mørket var definitivt nedover. Han skimtet en stige ned i mørket. Hvorfor var det ikke like mørkt der nede? Han tenkte på stigen. To etasjer. Han var i andre etasje i et hus. Huset på Kattøya, selvfølgelig var han i andre etasje i huset på Kattøya. Han var helt alene i et forlatt hus på den forlatte Kattøya. Treverket ynket seg igjen og Henrik Werge kastet seg i panikk ned hullet og ga blaffen i at møtet med underetasjen ville bli mer behagelig dersom han benyttet stigen. Han traff gulvet med et brak og så eksploderende stjerner igjen. Nok en gang mistet han bevisstheten og hørte stemmene:

«Han er så urolig. Jeg er sikker på at han forsøker å komme seg ut av komaen.»

«Jeg stikker ned i kantina, kommer du?»

«Ikke ennå. Gå du. Jeg sitter her sammen med ham litt til.»

Så var det den evig gjentagende surklingen fra bølger mot småstein som presset og sugde seg inn i øregangene hans igjen. Han så for seg hvordan lydbølgene slafset mot trommehinnene hans og fikk de lyserøde hudfillene til å vibrere og overføre bevegelsene til hammer og sigd - eller var det til hammer og stigbøyle? Han ble kvalm av tanken og reiste seg forsiktig. Panikken var slått ut av ham i fallet fra andre etasje. Han så en stripe grått lys til høyre for seg. Famlet seg mot stripen og lot de to frigitte fuglene lede an. Støtte mot fast vegg, eller fast dør, dyttet og hørte et hjerteskjærende knirk fra en dør som slo ut og lot øynene suge inn sommernattens lys. Han var virkelig på øya. Han så rå natur rett foran seg - innrammet av den svarte døråpningen. Det måtte være midt mellom solnedgang og soloppgang - på den mørkeste tiden av et Trøndelags-døgn i juli. Lyden av hav ble sterkere. Lukten av salt sjø ble sterkere. Den ble blandet med lukten av uslått gress, blomster som benyttet natten til å sende ut luktfangarmer mot nattsvermere, og lukten av råtten tang. En svak bris strøk en finger over ansiktet hans og fikk ham til å våkne helt. Det verket i kroppen etter fallet, men han ga blaffen i det. Nå visste han i det minste hvor han var. Men hvorfor var han her? På en øde øy i et øde hus?

Bildet av en politimann han aldri hadde sett, kastet seg inn i hodet hans. Henrik Werge skrek tynt. Nok en gang blafret bildet opp foran ham: Den flate plastpakken med elektronikk - den bærbare - som lå knust og dryppende av saltvann på svaberget. Han hulket fram en tynn latter:

«Avansert form for selvmord, herr Werge. Meget avansert form for selvmord. La hele virkeligheten du befinner deg i, drukne i havet. Faen ta deg, Werge, du er utspekulert som selvmorder». Han kjente hvordan det sprengte på i brystet da han lot det indre øyets maskinist kjøre omigjen sekvensen med den bærbare som ble knust og splintret mot svaberget. Det fordømte svaberget som bare var en tilfeldig steinformasjon på en tilfeldig øy i en tilfeldig fjord i livet hans. Hvorfor var han i det hele tatt på et så tilfeldig sted? Tanken presset fram nye hulk før den la seg på overflaten i bevissthets-bassenget. Der ble den liggende og sige fram og tilbake, lagde små skumspor etter treff med veggene og kilte nervene hans som duvet med dønningene som sleipt sjøgress. Det siste bildet kilte også latternervene hans.

Henrik Werges latter begynte først som en krampetrekning i mellomgulvet. Krampen sendte en støtvis pustelyd opp og ut gjennom nesen hans. Så åpnet han munnen og lot støtene få en friere ferd. Det ga mellomgulvet mot til å jobbe hastigere og mellomgulvets eier lyst til å sette mer lyd til luften. Snart stod han og gapskrattet mot den diffuse natten. Noen måker som hadde sittet og duppet på svaberget ved siden av en haug plastikk de ikke kunne spise, lettet søvnig og lot vingene bære dem utover den sorte havflaten mens de svarte forskremt hest.

Henrik Werge satte seg i døråpningen og tenkte slapt på alle de gjenferd som måtte finnes i det gamle, forlatte huset. Men den tanken klarte ikke å skremme ham. For han følte at han var en av dem - en av gjenferdene på Kattøya.

«Dette er fantastisk», tenkte det inne i den forstyrrede hjernen hans:

«Jeg er et levende gjenferd. Nå sitter jeg her i døråpningen og ser nattfugler ta til vingene, mens hodet mitt tømmes for tanker. Jeg som skulle være en forfatter, vet ikke hvordan jeg skal beskrive det jeg føler.»

Henrik Werges øyne så ikke at en ny dag vokste opp bak Rimheia i øst. Og han hørte ikke åretakene fra færingen som nærmet seg øya.

Ut med færingen

Fredrik Retsel kunne alt om å sove. Han kunne også alt om å late som om han sov. Da han lot som om han sovnet over skrivebord, tastatur og disketter, var det bare for å få politimannen til alene å foreta den nødvendige gjennomsøkning av lokalet. Residerende kapellan Fredrik Retsel regnet med at politimannen ville måtte bruke en del tid på det. Inn i den tiden regnet han også muligheten for at Gud ville fortelle politimannen om Sannheten som herr Stein så ustanselig lette etter.

«Jeg beklager at De vil bli skuffet, herr Stein, men Sannheten er ikke alltid så overveldende», tenkte Fredrik Retsel, da han lot som om han sov. Frank Stein åpnet en skuff i skrivebordet, tok ut en gjenstand Retsel knapt husket å være i besittelse av, gikk inn i kirkerommet og lukket sakristidøren stille etter seg.

I det samme var residerende kapellan usedvanlig våken. Han visste at menighetskoret ville dukke opp om halvannen time. Han regnet med at Sannheten ville forsinke politimannen en hel del, og at menighetskorets fortropp ville forsinke ham ytterligere. Nå kunne han ikke ta Arntsens båt, men måtte låne den gamle færingen som alltid lå fortøyd ved kaia til Oppom gård - et par hundre meter nordafor kaia til Nordkapp. Han var trygg på at ingen ville savne den i løpet av den korte tiden han måtte bruke den. Båten lå vanligvis fortøyet ved siden av en voldsom tre etasjer høy plastikkbalje med radar og ekkolodd og mobiltelefon - samt bar og dusj. Den gamle færingen ble tatt på land annethvert år, ble skrapt og pusset og satt inn med ny tjære. De unge på Oppom syntes det var riktig å ivareta de gamle tradisjoner også på havet. Men de rodde aldri ut med den gamle som selv visste at den nylig hadde passert de første 100 år. Eierne hadde den bare ved kaia for å fortelle omverdenen at deres slekt tilhørte den gamle fjorden.

Så da Fredrik Retsel ankom Oppom-kaia - svært andpusten og med prestekjolen våt av svette - var han ikke et øyeblikk engstelig da han skrevet ombord i den gamle dronning, kastet loss og rodde utover fjorden som var i ferd med å kle seg i diffust nattlys.

Han elsket egentlig å ro fordi det innebar en stillhet og et bevisst ønske om gjentatte ganger å bryte stillheten. De gamle årene skrek først mot kjeipene, men han tok en neve sjøvann og kastet over hver av dem, så kunne han ro uten annen lyd enn det de dyppende og skyflende årene ga fra seg. Den gamle båten hadde lenge lengtet etter å få bevege seg, og den lot vannet gli forbi seg nesten uten motstand.

Fredrik Retsel hadde rodd den gamle båten ved flere tidligere anledninger. Han var i en posisjon der han kunne spørre mennesker om å låne ting, og fikk alltid et positivt svar fordi posisjonen hans ga låneren sikkerhet for å få den utlånte gjenstanden tilbake. Færingen hadde han lånt fordi han likte å ro. Det var godt å ta tyve-tredve åretak og så la den slanke åfjordingen sige midtfjords. Der hadde han ligget i flere timer og bare justert med et par åretak av og til, mens han hadde lest strenge filosofiske betraktninger, kronglete skriv fra biskopen, mykpornoblader, tolkninger av Johannes åpenbaringer, flere mykpornoblader og så rodd tilbake til Oppom-kaia. Han hadde vært iført sin vanlige uniform - den lange svarte samarien og pipekragen - men han hadde vært naken under og hadde brettet kjolen opp til magen når ingen andre båter var i området. Dermed hadde han fått sol på kroppen han også.

«En prest kan ikke kle av seg blant sin menighet», sa han til seg selv etter en slik båttur. Men for seg selv hadde han unnlatt å ta med selvfølgeligheten at «En prest kan ikke onanere blant sin menighet» etter at hans mykporno-studier midtfjords med prestekjolen rundt midjen, krevde sitt. De opplevelsene nevnte han kun for Gud mens han fortøyde den gamle båten:

«Hei Gud. Jeg lot meg selvsagt rive med der ute - bokstavelig talt - men jeg lot i det minste ikke min sæd falle til stengrunn. Nå er det kanskje en torsk som har munnen full av noe den ikke har smakt før. Jeg håper det er allright for deg Gud?»

Men Gud svarte aldri på det, så Fredrik Retsel regnet med at han eller hun ikke hadde noe i mot det. Han syntes det var ekkelt å tenke på at en av de torskene han av og til fisket, hadde fått i seg noen av hans egne gener, men regnet med at Gud ikke ville være så rå at så skjedde.

Uansett - det var ikke på grunn av båtlånet at Fredrik Retsel kastet loss med tungt hjerte akkurat denne kvelden. Hjertet hans var tungt på grunn av høy pumpehastighet etter en lenger spurt gjennom skogen - men det var tyngre på grunn av hensikten med ro-turen.

Den gamle færingen logret under ham og gled utover sjøen. Vannet hadde en gjennomsiktighet som om det var flytende krystall. Fredrik Retsel kjente båtens glede, men klarte ikke å dele den. Han visste at han måtte gjøre noe en prest vanligvis ikke gjorde - selv etter en lenger rotur. Han visste også at julikvelden var lys og at enhver som måtte finne på å se utover fjorden, ville forstå at den sortkledde i Oppoms gamle færing var stedets residerende kapellan. Han rodde derfor ikke strake veien mot Kattøya, men først mot Storhammarberget der han la seg til og lot som om han fisket, mens den korte natten gjorde seg klar til å senke seg mykt over fjorden. Etter et kvarter rodde han i sikksakk utover. Så Kattøya først fra sør, deretter fra vest og nord før han rodde inn i Rimsundet og så Kattøyas østside. Her hadde han mange ganger tidligere blitt slått av to vesentlige detaljer i fjorden: Hvordan Rimgården hadde bitt seg fast i bakkene under Rimheia og hvordan Kattøy-kjerringa en gang i tiden hadde bygget opp et steingjerde rundt hele østsiden av sin øy for å holde sauene unna de farlige fallene ned mot fjorden. Da han rodde Rimsundet denne gangen, la han merke til at det lyste i Rimgården. Han regnet med at den nylig avdøde eierens datter var på besøk med sin ferske sønn og sin nesten like ferske samboer. Så rodde han langs det sørlige landet på Kattøya og kjente hvordan det lille mørket som fantes i Trøndelag en julinatt, la seg rundt ham. Han rundet den siste odden og rodde inn mot den avskjermede havnen naturen hadde skapt. Et skrik eller kanskje en vill latter rullet gjennom luften mot ham.

«Hegrer, eller fulle tyske turister?» tenkte Fredrik Retsel og lot årene hvile. Vannet slikket langs de gamle bunnbordene i færingen, et stille drag i luften trakk med seg en eim av villroser, det suste svakt fra en bekk på landsiden. Ellers var alt ro. Kattøya lå bedagelig henslengt foran ham.

«Hadde jeg vært noe annet enn en prest, ville jeg ha krammet sammen en bråte penger og kjøpt hele den jævla - unnskyld meg Gud - øya», tenkte Fredrik Retsel da han hørte de runde steinene i fjæra skure mot undersiden av færingen. Han trakk inn årene, gikk rolig ut av båten og fortøyde den i bjerkekvist fem meter fra høyvannsmerket. Han måtte klatre over vraket av en grønn, liten plastbåt for å komme fram til bjerka, og en irritert tanke steg opp i hodet hans:

«Hvorfor behandler vi vrakgods på denne måten, Gud?»

Korøvelse

Da politibetjent Frank Stein kom fra kirkerommet og åpnet døren til sakristiet, stod søstrene Bjørklund i det rotete rommet, mens prestens stol stod tom.

«Er Retsel allerede på plass?», spurte de i kor.

«På plass?» Frank Stein lot blikket sveipe sakristiet og kunne konstatere at den lille prestefanten hadde forlatt åstedet.

«Menighetskoret skal gjennomgå repertoaret for søndag. Er han der inne allerede? Vanligvis sitter han og surfer når vi kommer. Så når han ikke satt og surfet, regnet vi med at han kanskje allerede hadde inntatt prekestolen. Han liker å stå der mens vi synger». De to kvinnene hadde skremt Frank Stein da han traff dem første gang, fordi de ga unisone svar. Nå skremte de ham enda mer fordi de uttalte hele setninger samtidig. Han tok seg sammen:

«Nei, Retsel er dessverre ikke der inne. Dere så ham ikke da dere kom?»

«I så fall ville vi sannsynligvis ikke ha spurt deg.»

«Nei, sannsynligvis ikke», svarte Frank Stein påtatt tenksom og fortsatte litt kjappere:

«Men da må dere ha meg unnskyldt. Jeg må finne Retsel», og gikk med bestemte skritt mot utgangsdøren.

«Har du funnet Sannheten din?» spurte det tostemt bak ham. Han følte seg brått som om han veide flere tonn, klarte ikke å bevege annet enn hodet som han snudde mot de to smilende, skremmende like, middelaldrende kvinnene.

«Du HAR funnet Sannheten din. Vi ser det på deg», fortsatte de like blidt, og med en ertende snert.

Frank Stein var først målløs. Nå hjalp det ikke å vifte med plastkortet som fortalte at han var polititjenestemann. Nå hjalp det ikke å vrenge leppene til side for å vise fram TV-gliset. Det eneste som hadde en hensikt, var å svare:

«Hvordan kan dere se det?»

De svarte straks:

«Ansiktet ditt er så nakent». De kniste før de fortsatte:

«Ansiktet ditt er så nakent at du burde hatt en bot for å gå så naken i en kirke.»

Frank Stein lot uvilkårlig hendene flagre ned mot buksesmekken, konstaterte at den var lukket og svarte:

«Nakent?»

«Det er ikke noe å skamme seg over, politibetjent. Reskapp Retsel har hjulpet oss alle til å se Sannheten.»

«Javel, men jeg fant den faktisk selv. Jeg fant den uten Retsels hjelp». Frank Steins stemme var indignert og det irriterte ham. De to middelaldrende kniste mot ham. Begge dyttet hverandre samtidig med albuen i den andres sideflesk:

«Ja, vi vet hvordan det er å finne Sannheten, herr politibetjent. Vi fant den i dusjen.»

«I dusjen? Sammen med residerende kapellan Retsel?»

De kniste hissig og fortsatte:

«Så så herr politibetjent! Reskapp Retsel har kun dusjet med en person i denne menigheten. Og ikke bare dusjet, men det har du sikkert fått med deg. Sannheten derimot, ga han oss slik at vi fant den i dusjen. Hver for oss vel å merke». Munnene deres lyste ujamt hvitt, men fortsatt svært unisont mot ham. Frank Stein begynte å svette under armene:

«Og hvem har residerende kapellan Fredrik Retsel dusjet med - og foretatt andre unevnelige handlinger med?»

De kniste vellystig tilbake mot ham:

«Hilste du ikke på unge Retsel da du ringte på hos Ragni?»

«Å? Åja. Så det var prestens avkom. Jeg mener: Så det var prestens barn. Er det slik at Retsel og frøken Sola faktisk har...»

«De har åpenbart kopulert ja. De har i alle fall skapt vesle Sander. En fin liten gutt. Men så til Sannheten, politibetjent. Hvor fant du den?»

Frank Stein åpnet munnen for å fortelle dem det, men klappet den igjen da han kom til å tenke på at han i så fall like gjerne kunne rykke inn en annonse i Innerst Tidende. I stedet ble han politimann igjen:

«Dere har altså ikke sett residerende kapellan Fredrik Retsel på deres vei opp hit?»

«Vi tror du fant den under alteret!», ropte søstrene Bjørklund med det mest vinnende smilet de kunne finne i samlingen sin. Frank Stein ble nok et øyeblikk vippet av den usikre pinnen sin:

«Hvordan i alle dager kan dere vite det?»

«De fleste fant Sannheten sin der. Retsel synes vel det er hyggelig at menigheten finner Sannheten sin under alteret. Det blir litt mer kirkelig, kan du si. For du har vel oppdaget at kapellanen vår har nærkontakt med den universelle Sannheten, herr politibetjent?»

«Det er formodentlig en del av jobben hans?»

De to ansiktene ble andektige før de svarte:

«Det er ingen jobb, det er en oppgave. Han vet det kanskje ikke selv, men han har koblet oss alle sammen til den universelle Sannheten, slik at vi får hvert vårt bilde av den. Ingen av dem er like, herr betjent. Er ikke det pussig?»

Frank Stein nikket samtykkende og så at de to strålende smilene gled over i en mer hverdagslig versjon og fortsatte:

«Men når det er sagt, vil du være så snill å bruke bassen din sammen med oss i kveld?»

«Unnskyld?»

«Bassen din, politibetjent. Vi kan høre at du har en god bass når du ikke er stresset og lar tankene dine anstrenge stemmen din. Nå kommer nok de andre.»

Utgangsdøren gikk opp og 15 mennesker trengte seg inn i det allerede trange rommet.

«Gå videre innover!» ropte Frank Stein og dirigerte trafikken. Han fryktet at noen kunne få åndenød og hjertetrøbbel.

* * *

Resten av kvelden ble han stående på øverste trappetrinn foran alterringen og synge bass sammen med Andreas Innerst, som påstod at han til da hadde vært enerådende på bassnivået i Innerst menighetskor. Hver gang Frank Stein forsiktig forsøkte å trekke seg unna, ble han bryskt vist tilbake i rekkene av barnehage-bestyrerinnen som var dirigent. Frank Stein oppfattet aldri navnet hennes, men han så at Ragni Sola som stod to trappetrinn foran ham, slukte hver bevegelse hun gjorde, med hele kroppen.

«Kan man få orgasme bare ved å se på en person?», tenkte Frank Stein. Da snudde Ragni Sola seg mot ham og smilte mett og vitende, mens hun nikket.

Grønn himmel

Det var midnatt og Gustav Vige gikk bak den høye ryggen til Ragnvald Arntsen mot Nordkapp. Luften rundt dem stod nesten stille. Bare et forsiktig pust forsøkte å bevege den snille temperaturen rundt dem, men klarte bare å flytte lukten fra bjørk og blomster til Gustav Viges nese. Han følte seg trygg bak den høye ryggen og han følte seg vel i lukten av sommerlig liv.

«Vi får ta båten min», hadde Arntsen sagt. Så hadde de gått ut av Verdens styggeste hus, hadde sett at det hadde kommet et par nye plastikkskall inn til gjestebrygga på marinaen, og hadde lagt i vei på den nesten selvlysende stien.

Gustav Vige hadde aldri tidligere lagt merke til at naturen var så vakker rundt ham. Fjorden lå så mett og bedagelig duvende utover. På den andre siden så han Storhammarn som lå hvilende kraftig og rolig slik fjell skal ligge. Den vendte ryggen frekt mot den like hvilende Rimheia lenger ute i fjorden. Begge speilet seg svart i fjorden der det snart var flo og havet steg mot ventende tang og små tørste sniler. Himmelen over dem var ikke ferdig med dagslyset ennå, men samtidig var den i ferd med å gjøre seg klar til å motta nytt lys. Den hadde en varm blåfarge som løy om at himmelen egentlig var et tak like over fjelltoppene.

Skogen til venstre for Gustav Vige var full av blågrønne - nesten sorte - skygger og usynlige, men tykke striper av blomsterlukt. Fjorden til høyre for ham var full av mørkeblå - ikke fullt så nesten sorte - skygger og en nesten bedøvende salt duft av død tang. Ryggen foran ham var høy, mørkt grå og etterlot seg en korridor av et ubestemmelig etterbarberingsvann blandet med striper av gammel og fersk Blå Strek. De gikk uten å snakke. Gustav Vige likte det best slik. Han likte å gå bak en farsfigurs sterke rygg, og bare lukte verden rundt og spesielt tryggheten foran. Han hadde aldri gjort det før, men han visste at det var det riktigste i verden å gå slik han gjorde akkurat nå. Hadde han kunnet bestemme, hadde stien til Nordkapp strakt seg rundt hele jordkloden. Han ville gå bak den trygge ryggen - i den trygge duften - resten av livet. Men de var framme ved Nordkapp-kaia etter ti minutter.

«Sett deg i båten. Henter mer bensin», sa Arntsen, mens han åpnet den store døren til naustet og forsvant inn i mørket.

Gustav gikk utover den høye kaia som ikke virket fullt så høy når floa nesten var på sitt høyeste. Ytterst hadde kaia fått snørt på seg en liten bro som igjen var påsnørt en liten flytebrygge der Arntsens lille åpne båt var fortøyd. Han skrevet oppi og satte seg på tofta i baugen og så opp mot brygga. Arntsen kom med lange skritt. Nå kunne ikke Gustav Vige se lyset fra øynene hans. Ikke glorien heller. Bare en varm tegning av leppene og munnen hans da han trakk inn og lot sigaretten i munnviken gløde. Gustav følte seg fortsatt som om han skulle på en sen fisketur sammen med far. Han ventet å kjenne duften av varm strikkagenser da Arntsen skrevet oppi båten, men fikk en tynn, blå røykstreng inn i neseboret i stedet og syntes at det føltes like trygt.

«Hadde glemt å ta inn bensintanken», sa Arntsen og trakk i startsnoren på motoren som startet på første draget.

«Løs ut foran», sa Arntsen, og Gustav kastet tampen som hadde festet båten til den lille flytebryggen. De bakket ti-femten meter, så ga Arntsen full fart forover og den lille plastbåten svingte og fosset utover. Gustav Vige så Kattøya der den lå og malte sovende midt i fjordgapet. Himmelen over var grønn, og havspeilet mellom båten og øya virket som om den bestod av en hinne dannet av tynn, fluorescerende røyk.

«Grønn himmel?» tenkte Gustav Vige. Jo, den var grønn. Ble nattehimmelen i Trøndelag grønn midt på sommeren? Han snudde seg mot Arntsen for å spørre, men forstod at det var bortkastet energi. Den lille påhengsmotoren lagde et lydskjold mellom ham og redaktøren. Men også Arntsen hadde lagt merke til himmel-fargen. Det lille, runde hodet på den tynne, senete halsen var vendt oppover. Gustav Vige så en grønn lysrefleks i mannens øyne. Så snudde Gustav seg i båtens fartsretning og mente å se en robåt som forlot Kattøya. Av og til var det han trodde var en robåt, skjult av den røykaktige havflaten. Han stirret mot den antatte robåten og så den ikke mer. Kanskje var det bare en dønning over et skjær.

Dårlige mottagerforhold

Politibetjent Frank Stein hadde regnet med å kunne kjøre tilbake til campinghytten lenger inne i kommunen da korøvelsen omsider var ferdig. Han så på armbåndsuret: 23.10.

«Svarte beist, jeg burde ha ordnet meg overnatting her et eller annet sted», tenkte han og ble stående rådvill, mens søstrene Bjørklund fant fram et par store kurver, hentet fram duker, kopper, asjetter og små fat med lefse. De bredte dukene ut på fremste benkerad i kirken, dekket på med kopper og asjetter og ba kormedlemmene om å forsyne seg. Andreas Innerst kom fra sakristiet med to store termokanner med kaffe. Ragni skjenket oppi koppene. Hun fylte en kopp og gikk bort til politimannen med den:

«Det er plass på Innsia - på kroa. Lasarus har et rom du kan leie mens du er her. Det er egentlig rommet til reskappen, men jeg er sikker på at han lar deg bruke det. Det er rent og ordentlig der og i morgen tidlig får du kjøpt frokost. Rommet har vindu bort fra sjøen, så da slipper du å få morgenskriket fra måkene rett inn. Skal jeg løpe ned og spørre ham, mens du drikker kaffe?»

Han hadde gjennomskuet evnene hennes, men de skremte ham likevel. Frank Stein tok i mot koppen og tenkte med vilje:

«En slik evne kunne vært nyttig i politiet.»

Hun smilte og svarte straks:

«Ja, men selv om det skremmer deg, ville det være litt juks også. En uskyldig kan tenke skyldige tanker. Det er ille nok at jeg som journalist har slike evner. Men jeg tror ikke at jeg noensinne har misbrukt det overfor noen.»

«Det var betryggende», svarte Frank Stein - med lyd denne gangen - og fortsatte:

«Det var en god idé med kroa, men du skal selvsagt ikke være brydd med å gå ned der. Det kan jeg gjøre selv». Han smilte mot Ragni Sola og syntes i et øyeblikk at han så henne som bilde på et dårlig innstilt TV-apparat. Hun flimret. Han flyttet blikket til resten av koret som satt og stod med kaffekopper og lefser. De flimret de også. Hele rommet flimret. I et par sekunder.

Han tok seg til øynene med den ledige hånden, og sa trett:

«Et par timers korsang etter en lang dag med etterforskning, er uvant slitsomt.»

«Jeg løper, jeg. Så kan du etterforske litt i mellomtiden», sa Ragni og forsvant før han rakk å protestere.

Frank Stein trakk på skulderen og var takknemlig. Øynene hans så klart igjen og kaffen var god og sterk. Han gikk bort til dirigenten - Ragnis hemmelige attrå:

«Dere er flinke», sa han med Colombo-smilet på full styrke.

«Håper etterforskningen din tar lang tid», svarte hun og gjengjeldte smilet.

«Å?»

«Vi trenger en autoritær stemme. Og den har du. Vi hadde en nesten like autoritær stemme i asylanten, men han er som du selvsagt har registrert, forsvunnet.»

«Har merket meg det. Var han med forrige gang dere hadde øvelse?»

«Og nå er det politimannen som spør, formoder jeg?» Hun tenkte seg om og ble et øyeblikk forvirret fjern i blikket. Så klarnet øynene hennes og hun fortsatte:

«Joda. Han var med forrige gang vi hadde øvelse. Vi øver en gang i uka - hver tirsdag - og forrige gang var han med. Jeg vet dessuten at han var i Innerst i morges. Jeg stod ute foran barnehagen da jeg hørte bilen. Da jeg så opp mot veien, så jeg Volvoen din da den passerte kirken. Da var tårnluka åpen - asylanten pleide sitte der oppe med åpen luke - og jeg kunne skimte ansiktet hans. Som en blek skygge». Hun så ned og angret tydeligvis på det hun hadde sagt:

«Jeg forteller deg ikke dette fordi jeg brenner av lyst til å angi et menneske, men fordi jeg er like opptatt av Sannhet som deg.»

«Og hva vet du om Sannheten?». Frank Stein var glad for opplysningen om asylanten, men var mer interessert i den overraskende vendingen samtalen hadde tatt.

«Jeg vet at det er mange av den». Hun foldet hendene og så ned på dem.

Han hadde mange spørsmål og munnen hans gikk stille på tomgang da hun begynte å flimre foran øynene hans. Frank Stein knep øynene sammen mens Colombo-smilet rant av ansiktet hans. Han åpnet en liten sprekk for å sjekke om verden var i ro og fokuserte på altertavlen for å finne et fast punkt. Engelen som passet på barna. Det store maleriet virket trygt uten flimmer. Eller? Engelen beveget seg. Tregt og stølt. Frank Stein blunket hardt gjentatte ganger. Det hadde vært en stri dag. Men engelen fortsatte å bevege seg som om altertavlen var en storskjerm som viste en billig produsert tegnefilm. Engelen bøyde seg mot de to barna ved elvebredden - først rykkvis, så ble bevegelsene mykere. Engelens lyseørde marsipanhender grep et barn i hver hånd og plasserte dem forsiktig inne mellom trærne i bakgrunnen. Så snudde den seg og så inn i kirkerommet - som om altertavlens ramme var et vindu engelen så inn gjennom. Det milde engel-ansiktet hadde forandret seg. Det var fortsatt mildt, men ikke feminint og veikt slik engler alltid ble beskrevet på malerier. Ansiktet hadde maskuline trekk. Det blonde håret ble sugd inn i skallen inntil hodet bare var dekket av et tynt lag grått, pistrete hår. Engelen ble en mann i 60-årene. Kraniet var lett å lese under barket, stram hud som hadde lagt seg i skarpe, vifteformede rynker ved øynene, en trapp av rynker i pannen og to skarpe kutt på hver side av munnen. Nakken var bratt og senene stod stramme. Et stort adamseple pumpet opp og ned da mannen - eller engelen - svelget. Mellom de smale leppene som virket fargeløse mot den brune huden, hang en sluknet brun sneip. Over sneipen skar en kraftig nese seg ut av ansiktet. Under den hvite - nesten lysende kjortelen - kunne Frank Stein se brede skuldre og lange armer. Ut av de vide ermene stakk store senete never. Engelens store vinger slo et par prøvende slag og Frank Stein kunne høre suset da fjærene grep i luften, mens engelen med blikket søkte over gruppen mennesker inne i kirken. Blikket var skarpt og stanset da det nådde politimannens. «Alvorlig, men mildt. Strengt, men ikke truende», tenkte Frank Stein.

Han rev blikket løs fra altertavlen og lot det sveipe over menighetskoret. Kormedlemmene snakket sammen og drakk kaffe. Så de ikke hva som skjedde med altertavlen? Var det bare hans egen utslitte hjerne som var ute av kontroll og produserte bilder for egen underholdnings skyld? Politimannen lot hendene flagre over frakken og trakk fram en sigarillo.

«Retsel liker ikke at vi røyker her», sa dirigenten. Frank Stein flyttet blikket til henne. Hun flimret fortsatt, men lydkvaliteten var det ingenting i veien med.

«Engelen», hvisket Frank Stein.

«Hva med den?». Hun kastet et blikk mot altertavlen.

«Den rører seg, og den har forandret utseende». Frank Stein hvisket fortsatt og hun lente seg nærmere for å få med seg alle ordene. Øynene hennes ble forskende og en bekymret rynke krøllet seg mellom øyebrynene hennes:

«Du ser veldig sliten ut.»

Frank Stein stønnet, puttet sigarilloen ned i jakkelommen igjen og dro neven over ansiktet som om han ønsket å vaske noe bort fra øynene.

«Der kommer Ragni», sa bestyrerinnen begeistret, beroligende.

Som et todimensjonalt, flimrende TV-bilde, kom Ragni raskt oppover midtgangen. Tennene hennes lyste i et stort smil og munnen beveget seg. Hun snakket som vanlig, men Frank Stein oppfattet bare brokker.

«Nå er det noe galt med lyden også», tenkte han og så at veggene rundt ham - rundt dem - kirkeveggene - ble som tykk damp. Han kunne se trærne utenfor, og veien og husene og fjorden. Han så fjellene som dannet Innerst-skåla og at lyset tilhørte en sen sommerkveld.

«Lasarus har redd opp til deg. Men du må gå inn bakveien. Det er fullt av gærne sommergjester i kroa, og Lasarus vil ikke at du skremmer dem til å kjøpe mindre øl», sa Ragni Sola og så brått ut som om hun var av kjøtt og blod i tre dimensjoner.

«Jeg tror jeg går og legger meg med det samme», svarte Frank Stein tynt og slitent.

«Verden er i ferd med å gå i oppløsning», tenkte han da han gikk mot kirkedøren.

«Det har den holdt på med siden den ble født», svarte Ragni med en snill latter bak ham.

Usedvanlig

«Det er utrolig», sa William Grever og stirret ut av vinduet ved bardisken til Innsia Kro. Ragni hadde nettopp vært innom og vinket til ham, etter at Lasarus Rogn hadde forsikret henne om at politimannen kunne få låne prestens rom og seng. Det var ikke det som fikk William Grever til å uttrykke seg om det utrolige:

«Himmelen er grønn», sa han og flyttet blikket beruset tungt mot Lasarus Rogn som masserte høyrearmen sin. Sommergjestene lå rapende over bordene og diskuterte flybridge, ekkolodd og satellittnavigasjon mens øynene deres flagret etter gjenskinnet av Ragni Sola. Men William Grever så bare på lyset utenfor og forsøkte med håndbevegelser å få visuell kontakt med Lasarus Rogn for å fortelle ham at himmelen var spesielt spesiell denne kvelden.

Da Lasarus endelig mottok signalene, svarte han med å plassere nok en duggfrisk halvliter foran William Grever som stønnet svakt, før han ga faen i alle tidligere, påførte masker og ropte:

«Men himmelen har du ikke sett på!»

«Min himmel består nå av en oppredd seng», stønnet Rogn og sopet sammen to øl-klisne hundrelapper som ble klasket i disken av en ung gutt ikledd fløtefarget t-skjorte med KNS-emblemet lysende blått fra brystet.

«Kongelig norsk soss», mumlet kroverten.

«Har du tid til å se på himmelen, Rogn?». William Grevers stemme hadde en snert av frykt som fikk Lasarus Rogns tanker til å lande. Blikket hans fulgte den pekende armen til journalisten og så en farge han aldri hadde sett annet sted enn på TV-reklamer. Han klapret på treskoene sine bort til vinduet og hvilte ansiktet mot det kalde glasset. Pusten hans gjorde utsikten uskarp, men uskarpheten kunne ikke skjule at lyset var usedvanlig.

«Jøss», sa Lasarus Rogn og fortsatte:

«Jøss og jøss.»

«Kan jeg sitere deg i min artikkel om fenomenet?» spurte William Grever påtatt morsom, men han greide ikke å skjule den lille angsten i stemmen.

«Drit i glass! La oss heller få hele fatet!» brølte en fet mann i for liten joggedress ved bordet lengst inne i lokalet.

«Jøss», sa Lasarus Rogn og rettet seg opp:

«Visste du at sommergjester kun lever av øl? De er noen merkelige dyr, og jeg kunne tjent svære penger på å plassere dem i bur og vise dem fram. Men da hadde det bare kommet enda flere sommergjester. Tror ikke jeg tåler det.»

«Hva med fargen på himmelen?». William Grever hevet begge øyebryn samtidig og Lasarus Rogn ble så overrasket at han satte ned farten i et par sekunder:

«Jøsses, Grever! Den var ny! Du tar vanligvis bare det venstre. Facts kommer: Du er ikke født her vet du. Trøndelag-sommeren er som en vel-slepet edelsten. Hver gang du beveger den, får lyset en ny innfallsvinkel og lager et nytt skinn. Og nå beveger det seg noe inni helvete her. Skjønner?» Lasarus Rogn fylte seks halvliterglass med skum, plasserte dem på et vått brett og klapret over gulvet til den fete med joggedress.

«Det er noe galt med verden akkurat nå. Tror jeg burde være hjemme», sa William Grever mot vinduet og lyset fra den skrikende himmelen før han reiste seg og gikk ut i den giftgrønne sommernatten.

Flaggermusen

Etter det syke latteranfallet hadde Henrik Werge sittet i døråpningen og plaget seg selv med alle tankene han ikke forstod. Og all fortvilelsen han ikke så noen utgang for. Øynene hans var åpne mot sommernatten utenfor, men bildene han så, hentet han fra seg selv. Han trakk pusten dypt og mumlet:

«Norsklærer død av galskap på øde øy. En god tittel i en eller annen helvetes boulevardavis. Jeg blir en god tittel. Jeg ender mitt liv som et førstesideoppslag.»

Han begynte å le igjen, men latteren satte seg fast i halsen hans som en for stor munnfull potetstappe. For skumringen utenfor fortettet seg og dannet en skikkelse. En enorm flaggermus hadde landet utenfor døren - bare få meter fra ham. Flaggermusen hadde en lysende ring rundt halsen og ringen syntes å opplyse et lite blått hode. Henrik Werge trodde han hadde opplevd all den faenskapen som var mulig de siste timene, men flaggermusen fikk hodet hans til å melde seg ut av virkeligheten. Både denne og alle andre.

* * *

-Han er roligere nå. Nei, fanken se på skjermen, nå gikk pulsen plutselig opp. Tok du med deg noe fra kantina til meg?

-Visste ikke at du skulle ha noe. Du kunne ha sagt fra.

-Ja-ja-greit. Bør vi ringe på legen? Pulsen er oppe i 110?

-Han blir så jævli sur.

-Han blir enda surere når pasientene dauer uten at han har fått vise hvor flink han er.

-Nå går den ned igjen.

-Herregud, han skremmer meg. Ja nå går den ned igjen. Nå kan du sitte her, så går jeg i kantina.

-Vet du hvilken film som går på TV2 i kveld?

-Nå går jeg.

* * *

Henrik Werge hadde krøpet sammen i døråpningen. Flaggermusen stod fortsatt foran ham. Den beveget seg. Den strakk fram en blå klo mot ham. Himmelen bak var blitt grønn. Henrik Werge hentet energi fra et ukjent depot. Han visste ikke hvorfra, men følte at han stod på bena og at han deretter løp mens all luft han hadde i lungene, ble presset ut forbi stemmebåndene som var innstilt på -grusomt skrik. Han veivet seg forbi flaggermusen, føttene var tunge, for hvert springende steg forsøkte lange, klebrige gresstrå å binde dem til bakken.

«Et mareritt. Det er bare et mareritt. Snart våkner du», tenkte han mens lungene ble tømt for luft og hysterisk lyd. Han så vannet, sjøen, den lille naturlige havnen foran seg. En gammel båt var trukket opp på stranden. Bena hans kavet seg fram gjennom det lange gresset som forsøkte å stanse bevegelsen. Armene hans stod rett ut foran ham som følehorn på en blind snegle. Han hadde ikke mer luft igjen i lungene. Måtte trekke pusten i et gisp. Føltes som om han trakk inn pust over en tønne med salmiakk. Virkeligheten forsvant igjen.

* * *

-Helvete heller, nå driver fyren og dør. Jeg må få tak i legen!

Klikkende lyder av innslag på et tastatur.

-Det er fra intensiven. Werge på 314. Brått trykkfall og voldsom puls. Fint.

Stillhet.

Løpende skritt som nærmer seg. Lyden av en dør som svinger opp og smeller i veggen.

-Har du forsøkt oksygen?

-Nei.

-Men jøssameg, har du stært eksamenspapirene? Skru opp, mens jeg legger på maska!

* * *

Sjøen var rolig og speilet den grønne himmelen. Akterenden til båten - den gamle båten i sort-tjæret treverk med en hvitmalt reling - duvet i sjøen. Baugen lå på land. Han kunne skyve den ut og la seg rulle oppi.

Tar tak i baugen, men er for svak til å skyve den ut. Ser opp. Ser opp på svaberget som danner den ene avgrensningen for den naturlige havnen. Flaggermusen. Den står der og ser på ham. Det blå hodet er blitt svart mot den grønne himmelen. Han slipper ikke unna. Luft ned i lungene. Skriker det ut igjen. Flaggermusen snakker langt borte selv om den står like ved:

«Rolig, ta det rolig Werge.»

Skriker mer. Flaggermusen snakker igjen. Mer inntrengende:

«Det er meg Werge, det er meg.»

Det er flaggermusen! Den beroliger byttet før den setter tennene i det og suger skallet tomt. Han vil bli et tomt skall. Kommer ikke til å synke, men vil flyte utover fjorden etterpå. Skriker uten lyd. Øynene presser seg ut av hulningene, står som bobler utenfor hodeskallen. De kommer til å eksplodere.

Virkeligheten snur igjen:

* * *

-Pulsen er oppe i 120. Hva faen er det fyren driver med! Han må sederes ned - han må sederes noe jævli ned. Stesolid! Har du ikke noe her? I svarte! Så hent det!

* * *

Flaggermusen beveger seg mot ham, begge klørne er rettet mot ham. Den ene kloen holder en gjenstand. Sort, matt, truende. Må få dyret vekk slik at han kan få ut båten. Trekker luft i et gisp og gyver mot det morderiske utysket, skal skyve det bort, skal velte det, skal tråkke det ned i fjellet, skal føle føttene knuse skallen og bli våte av flaggermusblodet. Siste rest av energi, bevegelse mot dyret, skyver, skyver ikke, dyret flytter seg bakover, eksplosjon, glatte steiner, svaberget, kommer opp og treffer, den grønne himmelen forsvinner i svart stein, den svarte steinen tenner himmelen, stjerneskuddene eksploderer og renner nedover en glassplate, vasker alt til grått, til sort, til sort-sort, til ingenting...til lys....

* * *

-Nå blir han rolig. Pulsen går ned. Pusten virker normal. Skru ned litt av oksygenet - sånn ja. Det går bra. Nå går det bra. Helvete heller, si fra litt tidligere neste gang. Vi mistet ham nesten.

* * *

Henrik Werges hjerte klemte seg sammen og slappet av, klemte seg sammen og slappet av, klemte seg sammen og slappet av. Den friske brisen inn i munn og nese ble mindre frisk, men inneholdt det han trengte. Han trakk pusten i et langt gjesp, pustet roligere og sovnet.

-...mindre komatisk... gnistret forbi ham.

Kadaver

Gustav Vige som satt foran i baugen da de gled inn i den lille, naturlige havnen, var den første av de to ombord som forstod at virkeligheten deres var gjestet av døden.

Solen var i ferd med å kreke seg opp bak Rimheia på østsiden av fjorden. Til tross for at den bare hadde fått et par timers hvile under horisonten, og fortsatt var sliten etter forrige dags lange ferd, klarte den forsøksvis morgenfriskt å sende ut noen slappe stråler som lyste opp himmelen og alt det som lå under.

De slappe strålene hadde lagt seg over et par skoheler, et par legger i olabukse, resten av bena lå i skygge, men ryggen og bakhodet ble berørt av lyset der kroppen lå i en fordypning i svaberget som dannet den vestre avgrensningen av den naturlige havnen.

Gustav Vige pekte stumt mot kroppen før båten nådde land. Arntsen nikket stumt til svar. Han ga for ordens skyld og for å vise at han ville fort fram, motoren litt ekstra gass, men måtte litt for febrilsk til ham å være, trykke inn stopp-knappen og vippe opp motoren før båten stanget mot fjæresteinene. Sjøen hadde flødd noen desimeter og mennesket som lå foran Gustav Vige, var våt oppover bukseleggene og halvveis opp på bukselårene. Gustav hoppet i land og glemte å ta med seg fortøyningen. Det glemte Arntsen også. Han bare trakk båten en meter oppover fjæra før han stod ved siden av Gustav Vige og mennesket som hadde funnet det for godt å sovne inn med nesen ned i fjellet.

«Jeg tror ikke vi behøver overtale Werge til å forandre hverken det ene eller det andre», sa Ragnvald Arntsen stille.

«Er det ham?» hvisket Gustav Vige.

«Vel, denne øya er ikke akkurat utpreget overbefolket.»

«Kanskje han lever. Vi burde forsøke munn-til-munn-metoden?»

«Gjør endelig det», svarte Arntsen og pustet kraftig ut gjennom nesen.

«Har det ingen hensikt?»

«Blås inn i fjellet, og få den samme reaksjonen.»

«Du mener at han er død?»

«Svært død.»

«Jeg så en robåt som kom herfra - tror jeg», sa Gustav Vige og så utover fjorden.

«Han snublet og kjørte hele sentralen ned i fjellet.»

«Men den båten jeg så?»

«Tilfeldig forbipasserende.»

«Javel», svarte Gustav Vige, men visste at Arntsen visste at han visste at Arntsen visste og så videre.

«Vi får gå opp til huset», sa Arntsen. Gustav Vige hadde ikke følelser nok til å spørre hvorfor, men fulgte etter. Han så seg tilbake en gang for å være sikker på at liket lå slik lik skal: Helt stille. Det gjorde det.

Den nye dagen malte de myke formene på Kattøya i sykelig grønt da de kom fram til det opprinnelig okergule framhuset. Døren stod åpen og beveget seg ikke i den stillestående luften. Gustav Vige la merke til at den på innsiden var malt med lysegrønn maling som hadde sprukket opp og falt av i flak. Under var fargen brun. Arntsen trakk en lang lommelykt fram fra innerlommen, tente den og sendte lysstrålen inn i huset:

«Mmm», murret han og gikk inn.

Han lyste på en kjøkkenbenk, en rusten ovn og et lite kjøkkenbord. Så lyste han inn en dør til det andre rommet i første etasje og murret igjen:

«Mmm.»

Lykten hans pekte så mot en stige mot andre etasje. Han klatret opp etter lyskjeglen, murret -Mmm igjen og kom etter et par minutter ned med en sammenrullet, tydelig våt sovepose, en bag og en bærepose. Med en snipp av soveposen tørket han over stigetrinnene han hadde tatt i.

«Javel», sa han og føyset Gustav Vige ut foran seg. Utenfor slukket han lykten, og de gikk sammen mot stranden.

Gustav Vige kunne i det stadig økende lyset se at likets olabukse var sklidd halvveis ned over rumpeballene, mens skjorten var sklidd halvveis oppover ryggen. Den nakne huden lyste blåhvitt mot ham.

«Si farvel til Werge, en flyktning fra sin egen virkelighet», sa Arntsen.

Gustav Vige klarte ikke å svare. Det eneste døde mennesket han hadde sett, var moren. Men han visste ikke at hun var død da han så henne siste gang. Da hadde hun bare falt ned en trapp. Da var hun bare besvimt - trodde han. Men den svært døde Werge som lå med ansiktet ned i det naturlige kuttet i svaberget, hadde ikke falt ned noen trapp. Han var ikke bevisstløs. Han var bare død.

Ragnvald Arntsen gikk bort til den døde, satte seg på kne og trakk genserermet over hånden før han stakk hånden under det døde ansiktet og vendte det mot seg.

«Kom hit», sa han, og Gustav Vige gikk stille opptil Arntsens rygg, som om han ikke ville vekke mannen Arntsen hadde løftet ansiktet til, og så forsiktig over den kantede skulderen til redaktøren.

«Vi skulle ha hjulpet ham tilbake», sa Arntsen.

«Vi kom visst litt for sent», hvisket Gustav.

«Nei, nå er han der allerede», svarte Arntsen.

«Vi må ta ham med oss», hvisket Gustav.

«Hvorfor?»

«Nei hvorfor? Vi kan vel ikke bare la ham ligge her? Tenk hva villdyra kan gjøre med ham!»

«De ville måkene mener du?»

«Det kan vel være noen villdyr på land her?»

«Mulig at det fortsatt er noen sauer som gresser her. Rovsau. De gafler i seg et lik på få strakser.»

«Nå er du usannsynlig ekkel!»

«Vet det. Men du må vite at et dødt legeme bare er et dødt legeme. Et kadaver. Dette er i tillegg en illusjon av et kadaver.»

«Jeg synes det ser ut som et dødt menneske!» Gustav Vige var forbauset forbannet.

Ragnvald Arntsen fortsatte:

«Kadaver. Et menneske er det som fantes inne i kadaveret. Nå er mennesket forsvunnet. Da er det bare et kadaver tilbake. Inne i denne illusjonen av et kadaver var det dessuten bare en illusjon av et menneske.»

«Hva er det du snakker om?!»

«Jeg forstår at dette opprører deg. En sunn reaksjon - selv om reaksjonen skyldes en illusjon. Vi får dekke til kadaveret», sa Ragnvald Arntsen, reiste seg og gikk opp i gresset der han hadde sett den grønne, lille plastbåten. Han tok tak i den og trakk båten med letthet etter seg og løftet den over liket som ble helt skjult under plastskallet. Så tørket han for ordens skyld over de punktene nevene hans hadde berørt den ødelagte båten.

«Nå har han fått sin kiste», sa Arntsen, lempet Werges eiendeler opp i sin egen båt og skrevet etter.

«Skyv i fra», kommanderte han.

Gustav Vige så mot den veltede grønne båten og syntes at asylanten tross alt hadde fått en vakker gravplass. Han skjøv ut Arntsens båt og hoppet oppi.

Om en engel

«Jeg tror engelen skremte politimannen», sa bestyrerinnen mot kinnet til Ragni Sola.

«Det er noe galt med den engelen. Engler på altertavler skal oppføre seg som engler på altertavler. De skal ikke se ut som Ragnvald», svarte Ragni og trakk dyna oppover dem begge.

«Den holder i det minste kjeft», svarte bestyrerinnen lattermildt.

«Og det gjør antagelig du også?»

«Om engelen?»

«Om meg, din vakre gås», svarte Ragni og lo med ansiktet fullt av bestyrerinnens hår.

«Du er min engel, Ragni. Jeg tror det er best at jeg holder kjeft om deg. Men nå må du snart gå, Vigulf kommer med siste bussen.»

«Vigulf?»

«Mannen min, kjære engel.»

«Heter noen Vigulf i våre dager?»

«Nei - ikke i våre dager. Kan jeg få en foreløpig avskjedsklem?»

Under overflaten

Midt i fjorden - mens den åpne båten fosset mot Innerst - kappet Ragnvald Arntsen dreggen fri fra tauet, bant den fast til soveposen, bagen og plastposen og lot alt synke til bunns.

«Kan vi gå i land hjemme på Nordkapp!» ropte Gustav Vige for å bryte gjennom lydmuren motoren hadde bygget opp rundt Arntsen. Gustavs lydbølger nådde fram, men Arntsen ristet på hodet.

Gustav Vige følte seg kvalm og trøtt, men mest kvalm. Han hadde vært med på å skjule et lik og han opplevde verden rundt seg som om den var i ferd med å forandre seg. Det første var ille, det siste var så ille at han ikke kunne klassifisere det. Og han kunne ikke snakke om det så lenge Arntsen satt bak skjermen av støy. Han vendte seg i fartsretningen og så hvordan himmelen ble stadig grønnere, mens havet ble mer og mer som et teppe skapt av laserstråler gjennom et røykfylt rom. Gustav lente seg forsiktig utover ripa og dyppet hånden ned i baugbølgen fra den lille båten. Hånden hans traff overflaten og små søyler med røyk dannet spiraler oppover armen hans. Han trakk til seg hånden. Den var like tørr som før han hadde dyppet den. Gustav Vige svelget og snudde seg mot Arntsen med angst i blikket. Arntsen så blikket, men veivet spørsmålet bort med hånden som ikke holdt i styrearmen på motoren.

De fosset - tilsynelatende - inn mot Innerst kai og marina. Sjøen var i ferd med å falle igjen og den grønskekledde stigen opp mot kaikanten tilbød fjorten trinn. Arntsen stanset motoren og lot båten sige inn:

«Du får klatre opp med fortøyningen.»

Gustav Vige så ned på det som han inntil da hadde omtalt som havflaten. Det var fortsatt et tynt røykteppe. Et røykteppe båten fløt på. Han grep tauet i baugen på båten, tok i mot kaia og stigen og klatret et steg opp. Arntsen så på ham med et rart blikk da han i stedet for å gå oppover stigen, gikk nedover. Gustav Vige så ned på bena sine da de brøt flaten - røykflaten. Han ble ikke våt. Klatret videre nedover - røykflaten nådde ham til brystet og halsen og haken og så dukket han under med hodet. Først holdt han pusten, men så tok han motet til seg og trakk inn gjennom nesen. Det var luft der også. Den grønne himmelen som ble stadig mer opplyst av en oppadgående sol, sendte et sparsomt lys ned under røykflaten. Men Gustav Vige kunne se bunnen med tangklaser som duvet og små fisk som svevde mellom bunnen og røykflaten. Han hadde åndsnærværelse nok til å knyte tauet til båten en gang rundt trinnet over overflaten, før han slapp taket med hender og føtter og ség ned mot havbunnen. Han pustet normalt, men bevegelsene hans var som om han var under vann - noe han kanskje også var - hva visste vel han. Følelsen var enorm. Han så i et glimt at han kunne ha drømt noe slikt en gang. At han kunne gå under vann uten at vannet medførte pustevanskeligheter. Men han var overbevist om at denne opplevelsen ikke var noen drøm. Han opplevde virkelig at verden under vann var åpnet for ham.

En liten torsk svevde mot ham i det samme føttene hans nådde sanden på fjordbunnen. Fisken svevde foran ansiktet hans og stirret forskrekket i noen sekunder før fiskehjernen oppfattet de store øynene foran seg, som en trusel. Da slo den med sporen og svevde inn i mørket i tangskogen under dem. Gustav Vige tok et skritt og følte en viss merkelig motstand - som om han var delvis vektløs. Han gikk nedover mot dypet. Skoene hans rotet opp sand for hvert skritt og lagde en skystripe av sandpartikler bak ham. Han så opp og kunne se undersiden av Arntsens båt som duvet på røykflaten. Så gikk han dypere ned. Han tråkket nesten på en flyndre og skvatt da fisken slo med halen og virvlet opp støv bak seg før den forsvant.

«Dette er sprøtt Arntsen! Du må komme ned!» ropte han. Men kjente at lyden hans ble til tankebobler som steg sakte mot overflaten.

En krabbe brøytet seg fri fra en tangklase foran ham og kom mot ham med klør i forsvarsposisjon. Gustav Vige bøyde seg ned, grep krabben over skallet og løftet den. Stirret inn i de små svarte øynene krabben hadde rettet på stilker mot ham, så hvordan krabbebeina beveget seg febrilsk og hvordan munnbeina samtidig forsøkte å skrape sammen alt spiselig som måtte komme i veien. Så slapp han den og fulgte den med blikket da den falt stille mot sandbunnen.

«Nå kan jeg gå ut hele fjorden om jeg vil!» ropte Gustav Vige. Tanken gjorde ham lykkelig og redd samtidig.

«Jeg burde være livende redd - og er det kanskje også - men jeg er mest lykkelig. Dette er så fantastisk at jeg ikke vil la redselen styre opplevelsen», tenkte han og så en brennmanet komme seilende i det tomme rommet mellom røykflaten og det mørke dypet. Brenntrådene lignet hår som blåste i sakte film.

Han ønsket å gå dypere og lenger, men valgte likevel å gå tilbake til kaia og den grønskekledde trappen. Han grep om trinnene som virket tørre - nesten som å ta i grønn fløyel, så snudde han seg mot dypet en gang til. Ved overgangen fra dunkelhet til mørke skimtet han en hjort som stod med munnen full av tare. Rundt geviret sirklet det småfisk. Gustav Vige ristet på hodet og klatret opp stigen. I det samme han brøt overflaten, stirret han inn i et par gnistrende øyne og ble grepet av Arntsens klør som vrengte ham over båtripen og oppi båten.

«Du bør ikke gjøre sånn for ofte», sa redaktøren truende stille.

«Men jøss...vet du hva jeg gjorde...jeg gikk under overflaten..jeg pustet der nede...fiskene fløy rundt meg...og så var det en hjort.»

«Hjort er hjort», svarte Arntsen.

«Du må prøve det selv!» Gustav Vige lå i bunnen av båten og så opp mot den sykelig fargede himmelen som Ragnvald Arntsens høye kropp stengte for utsynet til en del av.

«Vi skal snakke med reskappen», sa Arntsen fortsatt stille, nesten oppgitt.

«Ja, han kan ha moro av en tur under vannet han også», forsøkte Gustav seg.

«Kjeften din!» svarte Arntsen truende og klatret opp stigen til kaikanten. Gustav Vige fulgte lydig etter, men han så seg tilbake mot røykoverflaten og mumlet:

«Det er drømmen min.»

Arntsen oppe på kaia hørte ham, tok tak i den ene armen hans da han kom over kaikanten, løftet ham opp og sa fortsatt stille, men med overbevisende autoritet inn i Gustavs ansikt:

«Drit i drømmen, Gustav, nå må vi få orden på virkeligheten vår.»

Dødstrøtt

Frank Stein hadde vært mer sliten enn han noensinne tidligere hadde følt seg da han la seg i den smale sengen som Fredrik Retsel angivelig benyttet flittig. Sengen hadde fått tildelt nytt laken, putevar og dynetrekk i anledning politimannens plutselige behov for overnattingssted. Søndagsskole-bildet på veggen, av engelen som passet på de to barna ved elvebredden, hadde fått Frank Stein til å grøsse. Han trodde et øyeblikk at engelen ville skreve ut av bilderammen og hoppe ned på dynen da Lasarus Rogn viste ham inn i rommet. Men engelen stod sindig og vernende ved siden av barna, og Lasarus Rogn var på en trygg frekvens - han hadde ikke flimret.

«Det er 125 kroner for natta», hadde han sagt og rakt fram høyrehånden.

«Kan jeg betale i morgen tidlig?» hadde Frank Stein spurt halvveis inn i søvnen der han lå oppå dynen. Fra serveringslokalet hørte han musikk og berusede stemmer.

«125 kroner - med frokost», hadde Rogn svart med høyrehånden mot Steins halvt gjenlukkede øyne.

«Du vet hvem jeg er?» Til tross for trettheten som var i ferd med å overmanne ham, hadde politimannen følt seg tråkket på.

«125 kroner er ikke stort i våre dager», hadde Lasarus Rogn svart og bikket hodet bakover mens han ristet på hestehalen som dasket fett nedover ryggen hans.

Frank Stein hadde stønnet, satt seg opp og rotet fram lommeboken, tenkte et øyeblikk på å trekke fram plastkortet med politi-identifikasjon, men fingret i stedet fram en 200-kroner-seddel.

«Behold resten, men gi meg en kvittering», hadde han knirket og falt tilbake mot puten. Lasarus Rogn hadde vippet av ham skoene og rullet ham halvt over på siden slik at han fikk løslatt dynen som han bredte over politimannen. Da hadde Frank Stein allerede falt i dyp søvn.

«Kvittering skal bli», sa Lasarus Rogn og strøk håndbaken over den sovende mannens kinn. Frank Stein mumlet uforståelig og smilte.

Mordet på Henrik W.

«Faen heller, det er stengt her nå», hvisket Lasarus Rogn da han åpnet døren til Innsia kro på gløtt mot Ragnvald Arntsen og Gustav Vige. Han fortsatte:

«Reskappen har brutt alle prinsipper og er drita midt på natta, mens jeg har den jævla politimannen sovende inne på presterommet.»

«Vi må få komme inn», sa Ragnvald Arntsen kort og brakk døren åpen så Lasarus Rogn ble klemt mellom dørbladet og veggen bak.

«Ikke snakk så innihelvete høyt», hvisket kroverten forpint og fortsatte:

«Jeg kommer garantert til å miste bevillinga dersom politifyren våkner.»

Ragnvald Arntsen gikk inn i lokalet med et blikk som frontlyktene på en stridsvogn. Lyktene siktet seg inn mot den eneste gjesten i lokalet - en sammensunken skikkelse i prestekjole ved bardisken. Gustav Vige følte seg som en tilhenger hektet på stridsvognen.

Arntsen satte seg på barkrakken ved siden av presten, mens Gustav Vige klatret opp på krakken på den andre siden.

Retsel satt oppreist og med ansiktet mot flaskehyllene og speilet bak disken. Han stirret inn i sine egne øyne i speilet. Det rant en strime sikkel og ølskum nedover haken hans. Et tomt ølglass og et tomt drammeglass stod foran ham. Prestens hender lå som to døde krabber på disken. Det venstre ermet på den sorte prestekjolen var spettet med noe hvitt - som om han hadde tørket nesen ved å dra over med ermet. Noe han også hadde gjort.

«Vi må snakke sammen», hvisket Arntsen med munnen helt inntil reskappens øre.

«Ingenting er som en samtale mellom venner», svarte residerende kapellan Fredrik Retsel, med tynn og svært beruset stemme.

«Ikke snakk så innihelvete høyt», formante Lasarus Rogn igjen. Han hadde inntatt plass på bartenderens side av disken.

«Vil du være snill å gi oss en øl og en dram hver?» spurte Ragnvald Arntsen med svært rolig stemme.

«Arntsen - kjære Arntsen - dersom han politifyren våkner og ser hva jeg gjør, så forsvinner bevillinga mi inn i aftensangen! Kan du ikke ta en Solo?»

«Gustav, Fredrik og jeg skal ha hver vår øl og hver vår dram - en svær dram - og om du ikke sørger for det, så er det ikke bare bevillinga di som forsvinner inn i aftensangen», svarte Arntsen fortsatt rolig, men øynene hans smilte truende.

Lasarus Rogn stønnet, fylte opp to halvlitere med øl, etterfylte glasset foran presten, og hentet fram tre Duralex-glass han fylte med vodka og satte foran de tre ved disken:

«Bra nå? Herregud jeg må gå over til salg av fruktsaft etter dette!»

Så klampet han på treskoene sine bort i et mørkt hjørne og veltet en kopp kald kaffe inn i munnen.

«Skål», sa Arntsen og tømte i seg halvparten av vodkaen i kjøkkenglasset. Gustav grøsset og nippet, mens presten tømte sitt til bunnen, stirret opp i glassbunnen, slo det i disken og grep halvliteren som han slurpet toppen av for å hjelpe nervene i svelget. Så trakk han pusten skjelvende:

«Det skjedde noe, Ragnvald. Det skjedde noe jeg ikke hadde kontroll over.»

«Jeg vet det», svarte Arntsen med munnen helt opptil prestens kinn.

«Han ble skremt. Han ble så skremt da han så meg. Men jeg tror han var veldig skremt før jeg kom også. Det var jeg ikke oppmerksom på. Jeg burde ha vært det, men jeg var det ikke. Gud burde ha sagt det til meg. Men det gjorde han ikke. Gud glemte å nevne det, Ragnvald. Gud glemte å nevne det for meg. Tror du jeg er strøket av mailing-lista hans?»

Fredrik Retsel stirret fortsatt inn i sine egne øyne i speilet bak flaskene i hyllen. Til å være antatt dritings, var uttalen hans påtagelig edru, tenkte Gustav Vige som for ordens skyld nippet til vodkaen en gang til. Skjønt vodka, tenkte han. Smaken var umiskjennelig Arntsen. Så redaktøren og høvdingen av Innerst leverte mer enn ord og veldedighet til det lille samfunnet. Det var brenneriet i Nordkapps kjeller som dekket innerstværingenes spritbehov også. Gustav Vige glemte oppdagelsen da han mottok Arntsens neste hviskende uttalelse mot prestens kinn:

«Du var en statist, Fredrik. Gud forsøker å få orden på elendigheten her. Herr Werge har kjørt vår del av virkeligheten opp i et ubehagelig hjørne. Nå stanger virkeligheten vår mot andre virkeligheter. Det skjer ting der ute som ingen av oss aner rekkevidden av. Nå bør vi få ræva i gir og sette hodet på skaftet igjen. Vil du gi meg revolveren?»

«Skål», svarte Retsel og tømte Gustavs kjøkkenglass, noe Gustav satte stor pris på. Arntsen fortsatte å snakke inn i mot prestens kinn:

«Har du sett at himmelen er blitt grønn? Har du sett at havet er blitt en snerk av røyk? Har du sett at virkeligheten er i ferd med å gå i oppløsning? Vil du gi meg revolveren?»

Fredrik Retsel trakk pusten heftig og slapp den ut like heftig mot Arntsen som umiddelbart kunne ha fått i seg halvannen promille dersom han hadde pustet inn:

«Ragnvald! Kjære Ragnvald, jeg er skyld i at et menneske har dødd. Virkeligheten har i høyeste grad gått i oppløsning. En prest skal ikke drepe folk! En prest skal hjelpe folk bort fra døden, og om døden er uunngåelig, skal presten servere trøstende ord. Men jeg oppførte meg bare som et spøkelse. Jeg skremte Henrik Werge til å ta livet av seg. Jeg forsøkte å tømme hodet hans med...men jeg bommet.» Presten fokuserte fortsatt på sitt eget blikk i speilet, men hodet hans sank sakte mot de to døde krabbene som lå på disken.

«Nå må du faen ikke sovne fra oss, Fredrik!» ropte Arntsen inn i prestens øre. Residerende kapellan Retsels hode spratt opp og fant tilbake likevekten på halsen:

«Nei errugæærn», svarte han og lot den ene krabben oppstå fra de døde og kravle nedover låret, trakk opp prestekjolen og dro fram en stor, sort revolver som han hadde stukket innenfor bukselinningen. Han løftet den og smalt den i disken.

Gustav Vige ble tørr i munnen og langt ned i spiserøret. Han hadde sett våpen på TV, men ikke virkelige våpen. Han hadde ikke kjent lukten av våpenolje og kruttslam og latt øynene scanne metall som dannet et tungt håndvåpen med kobberfargede prosjektiler. Gustav tok en dyp slurk øl og så på Arntsen som grep om revolveren med de lange, sterke fingrene sine:

«Smith & Wesson 357 Combat Magnum - standardutrustning for en prest, eller hva?»

«Beskyttelse!» pep Retsel:

«Jeg hadde den med som beskyttelse! Jeg tror i alle fall det. Werge oppførte seg som en gal. Han var selvsagt gal, og jeg ble redd. Jeg burde ha holdt roen, men jeg ble redd. Jeg var ingen rolig prest som snakket ham til sindighet. Jeg var en engstelig mann som forsvarte meg. Men jeg bommet. Jeg traff ham ikke. Gud Fader er mitt vitne. Jeg avfyrte et skudd, men det bommet. Har aldri skutt mot noen med den greia før!»

Arntsen vippet ut tønnen og sjekket de seks kamrene. Alle hadde hylser i seg, men en av dem var uten prosjektil og med merke etter hanen på restene av knallperlen. Arntsen nikket, klappet inn tønnen og stakk revolveren ned i jakkelommen. Med den andre hånden viftet han bort det som hadde skjedd, som om han forsøkte å viske ut noe som stod skrevet på en tavle.

«En prest med en Smith & Wesson 357 Combat Magnum? Vet du hva dette håndvåpenet kan gjøre? Vet du at det kan stanse en bil? Hvorfor hadde du et sådant håndvåpen i det hele tatt?»

«Jeg visste ikke at jeg hadde det. Men jeg tok det likevel med meg da jeg dro ut til Kattøya», svarte Retsel tynt og stille.

«Og det var ferdig ladet?» spurte redaktøren.

«Det var ferdig ladet», bekreftet presten og la til:

«Det må det ha vært, ettersom det smalt. Jeg ladet ikke den forferdelige innretningen. Men jeg vet ikke hvorfra revolveren kom! Jeg hater våpen!»

«Du dro ut til Kattøya for å drepe noe som ikke tilhørte vår virkelighet», konstaterte Ragnvald Arntsen.

«Prester dreper ikke, Ragnvald!»

«Har vel hørt om noen.»

«Javel, men JEG dreper ikke.»

«Du gjorde det heller ikke i dag.»

«Er du sikker?»

«Ja, han døde fordi han slo hodet i fjellet.»

«Men hvor kommer denne revolveren fra?»

«Virkeligheten vår er i ferd med å gå i oppløsning. Revolveren er en følge av det. Men drit i det. Det har skjedd. Nå tilbake til hva som må skje: Noen av oss må reise.»

Retsel nikket energisk og Gustav Vige ble engstelig for at den voldsomme bevegelsen ville ødelegge kontakten mellom prestens hode og prestens hals. I så fall ville Retsels hode rulle utfor kanten på bardisken og falle til tregulvet med et sprøtt knas. Men sammenføyningen holdt og Retsel svarte med overdrevent store munnbevegelser og svært godt artikulerte konsonanter:

«Om Gud vil, reiser jeg hvorsomhelst.»

«Jeg tror Gud vil at du bør bli her. Ikke minst på grunn av politimannen. Han vil utvilsomt ønske å snakke med deg igjen.»

«Ja, og jeg skal fortelle ham alt.»

«Nei, det skal du ikke. Du skal om nødvendig fortelle ham at du i kveld var ute på din sedvanlige meditasjonstur i naboens færing.»

«Min sedvanlige hva-for-noe?»

«Meditasjonstur.»

«Jeg er aldri ute på meditasjonstur.»

«Kall det hva du vil, men jeg synes meditasjonstur høres bedre ut enn onanitur. Skal vi være enig om å redigere virkeligheten vår på denne måten? OK?»

Residerende kapellan Fredrik Retsel rødmet og så ned i respatexen:

«Roger and out. Men hvem skal ut og reise? Og hvor?»

«Gustav.»

«Og jeg skal bare bli værende her og spille rollen jeg kan best: Som den dumme, alkoholiserte presten?»

«Du skal ikke spille noen rolle. Du skal være det du alltid har vært: En sterk person som samler menneskene her rundt deg.»

«Javel», svarte Retsel og trakk opp prestekjolen nok en gang. Denne gangen var det ikke et våpen han avdekket, men noe Gustav mente måtte være en defekt del fra en eller annen elektrisk innretning.

«Jeg hadde åndsnærværelse nok til å ta med meg denne», sa presten og rettet seg opp en anelse for å vise sin påståtte åndsnærelse:

«Den kan kanskje være til hjelp på en eller annen måte.»

Arntsen så på dingsen uten å la begeistringen ta fullstendig overhånd:

«Og det er...?»

Fredrik Retsels øyne tok på seg et irritert blikk under de halvt senkede øyelokkene:

«Harddisken.»

Ragnvald Arntsen ville fortsatt ikke foreslå at forsamlingen tok bølgen:

«Javel. Harddisken. Og hva gjør harddisken - eller hva skal vi gjøre med harddisken? Hva har den innretningen med vårt problem å gjøre?»

«Dette er harddisken fra den bærbare til Werge. Den lå rimeligvis sammen med resten av den knuste maskinen hans i fjæra. Jeg har utstyr til å få ut det den inneholder. Tror det kan være nyttig for oss å vite hva han egentlig har skrevet? Hvordan han egentlig har skapt oss?»

«Ahem», harket Ragnvald Arntsen.

«Amen», svarte Fredrik Retsel og skled ned fra barkrakken mens han klamret seg til disken:

«Nå må dere ha meg unnskyldt. Jeg må begå en alvorlig synd. Jeg må kaste opp godt brennevin, og vellagret øl.»

Gustav Vige hørte hvordan prestens mellomgulv allerede var i ferd med å foreta pumpebevegelser. Lyden ble også oppfattet av Lasarus Rogn som duppet over sin tomme kaffekopp borte i den mørke kroken - evnen til å oppfatte kommende oppkast ligger trolig i en kroverts gener. Han kom klamprende med en plastikkbøtte i nevene (en krovert har alltid en bøtte skjult i nærheten), kjørte den oppunder prestens nese og tok i mot de dyre gaver med et smil:

«Jøss, der traff jeg jævli bra, gitt», sa han mot Gustav Vige, som nikket stumt før han tok Arntsens kjøkkenglass, tømte i seg halvparten, brakk seg og stirret inn i stridsvognens frontlykter:

«Hvor skal jeg reise?»

«En tur til hjembyen din», svarte redaktøren.

«Dette er hjembyen - eller i hvertfall hjembygda mi.»

«Du skal oppsøke Henrik Werge», sa redaktøren.

Gustav Vige himlet med øynene og stønnet:

«En ting er at verden der ute er i ferd med å gå i en merkelig oppløsning, men nå tror jeg prosessen har nådd hodet ditt også. Henrik Werge ligger svært død under en grønn plastbåt på Kattøya!»

«Hysj», hveste Lasarus Rogn.

«Det var ikke Henrik Werge», svarte Arntsen mot sin typograf: «Har du ennå ikke forstått det? Det var Henrik Werges egenskapte illusjon. Det liket vi dekket til med en gammel plastbåt, var ikke noe annet enn en illusjon.»

«Og hva er vi da?»

«Vi er også - som du har hørt før - illusjoner i Henrik Werges hode.»

«Takk for all støtte i en vanskelig tid! Så da vil du at jeg - en illusjon i herr Werges hode - skal reise til herr Werge for å gjøre hva!?»

Gustav Vige var skremt og sint. Han følte at alkoholen hadde åpnet en ny kanal for aggresjon - endatil en kanal han torte la stå åpen. Det hadde han ikke tort siden den gang han slo faktoren med cicero-målet. Dersom han i det hele tatt hadde gjort det.

«Du skal reise til den egentlige Henrik Werge og hjelpe ham til å kvitte seg med vår virkelighet.»

«Kvitte seg med den? Da blir vi ingenting!?»

«Muligens, men slik den er i ferd med å utvikle seg, tror jeg "ingenting" er bedre.»

«Vet du egentlig hva du snakker om nå? Så du den vakre grønne himmelen? Prøvde du å gå under røykflaten? Kan vi ikke leve med en annerledes virkelighet? Jeg synes vi har det riktig bra. Glem at Werge ligger død der ute under plastbåten. La oss leve videre i vår virkelighet.»

«Vent til du ser resten av den - i dagslys», svarte Ragnvald Arntsen stille.

«Jeg driter i dagslys. Og jeg reiser faen ikke noe sted for å snakke med et lik. Jeg har bestemt meg for å leve resten av livet her i Innerst. Det akter jeg å gjøre uansett hva du måtte mene om det!» Gustav Vige tenkte seg om og fortsatte:

«Og hvem skal brekke om mens jeg er borte?»

Ragnvald Arntsens ansikt sprakk i et glis:

«Du er en praktisk mann, Gustav Vige, men må du være borte så lenge?»

Gustav fnøs og veltet seg djervt ned fra barkrakken, kjente at han var litt mer enn lettere beruset og gikk kjapt, men utstøtt mot døren, låste seg ut og trampet nedover grusveien mot Nordkapp-stien. Noen få timer tidligere hadde han hatt følelsen av innsikt og trygghet etter at Arntsens blikk hadde opplyst tankene hans. Men nå hadde alle de nye opplevelsene kvalt lyset der inne. Nok en gang tumlet tankene blindt rundt som slimete dyr i mørke.

Naturens hevn

Ragni Sola følte det som om hun gikk på små rosa skyer. Og dersom hun hadde hatt interesse av det og sett ned, ville hun også ha konstatert at hun virkelig hadde små rosa skyer under skosålene. Hun gikk egentlig ikke, men gled framover som om hun stod på ski. Det burde ha skremt henne, men forelskelsen var så fantastisk at hun ikke registrerte egne bevegelser. Hun visste ikke hvordan det hadde skjedd, men hennes innerste drøm var blitt til virkelighet: Hun hadde hatt ansiktet inne i håret til kvinnen hun elsket, hadde følt kroppen hennes mot sin og visste at det var KJÆRLIGHETEN hun hadde truffet. Det var bestyrerinnen i hennes liv. Nå trengte hun ikke noe mer.

Ragni Sola lot de rosa skyene føre henne ned bakken mot sin egen grusvei, men orket ikke tanken på å legge seg i en øde seng. Sander var hos Grevers, så hun var fri i øyeblikket. Hun svevde mot Tia for å sitte ved perfemaskinen og drømme, kanskje skape noen dikt på hullbånd for sin elskede? Selvsagt kunne ikke hennes elskede lese ordene på hullbåndet, men i morgen kunne hun legge hodet sitt i fanget hennes og lese for henne hva hullbåndet inneholdt.

Ragni Sola smilte og registrerte heller ikke at himmelen over henne var lys, lys og farget som en farlig sykdom.

Men da hun skled nærmere Tias lokaler, så hun en forhutlet figur komme noe utstøtt nedover grusen på vei mot Nordkapp-stien:

«Hei Gustav!» ropte hun og fikk fart på skyene. Hun ville gjerne dele begeistringen og gleden med kollegaen. Da hun stod foran ham og vugget som om hun stod i en båt på et vann med små bølger og Gustav Vige stirret på henne med berusede, men engstelige øyne, smilte hun det varmeste smilet hun hadde og sa:

«Nå har jeg funnet lykken, Gustav.»

Han svarte ved å se om mulig enda mer engstelig ut, lot blikket gå fra ansiktet hennes til fotsålene og ble der.

«Gustav? Er du full?»

Han pekte ned og hun fulgte pekefingeren hans med blikket. Først da så hun de rosa skyene. De så ut som to små cumulus-skyer. Eller et par rosa cumulus-tøfler. De svevde et par centimeter over grusen og skoene hennes var nesten begravd i dem. Hun skrek tynt og foretok noen kjappe stepp-steg, som om hun hadde sett en mus som snuste på skotuppen hennes. De to små skyene hang et øyeblikk uten passasjer, før de ble suget opp i seg selv og forsvant.

«Jøss, har jeg gått på dem?» spurte hun tynt.

Gustav Vige så på henne med et forpint uttrykk og hun klarte ikke å oppfatte en eneste tanke. Akkurat som for noen timer siden, var det plutselig stille i mottakssentralen hennes. Var hun i ferd med å miste evnen til å høre andres tanker? Hun visste ikke hva som skremte henne mest: At hun gikk på små rosa skyer, eller at hun mistet evnen til å motta hemmelig informasjon. Ragni Sola ble overskyet i øynene og skrek tynt igjen.

Gustav Vige snudde seg uten å svare skriket og gikk subbende videre mot Nordkapp-stien.

Hun tok seg sammen:

«Gustav! Hva er det med deg?» ropte hun og løp etter ham. Grep ham i armen og snudde ham mot seg. Ansiktet hans var i ferd med å bli omdannet til total gråt. Sander kunne være nesten slik når han skulle gråte. I løpet av ti-femten sekunder kunne barnets smilende ansikt gå over i gråt - enten på grunn av smerte eller på grunn av skuffelse. Men hun hadde aldri opplevd det samme på et voksent ansikt. Og heller ikke nå kunne hun oppfatte tankene hans. Hun så bare hvordan Gustav Viges ansikt vrengte seg til gråt og hørte hvordan det tøt fram gråtelyder fra leppene hans.

«Hva er det?» hvisket hun og glemte sine egne redsler, men gråten hans overdøvet ordene hennes.

«Hva er det!» ropte hun inn i ansiktet og grov fingrene inn i skuldrene hans.

«Virkeligheten vår går i stykker», snøvlet han. Men hun var ikke sikker på om det var beruselse eller angst som var årsak til snøvlingen.

«Sett deg ned her», sa hun og ledet ham til en stor stein foran en samling hvitstammede bjerketrær. Gustav satte seg og lente ryggen mot den nærmeste stammen. I det samme beveget stammen seg. Gustav falt om og rullet rundt så han lå på ryggen og stirret opp i bjerkekronene. Ragni fulgte forskrekket blikket hans og de så hvordan hver eneste grein, hver kvist og hvert blad syntes å ese ut. Som om hele treet var en svært komplisert ballong som ble fylt med en eller annen gass. De andre trærne i klyngen ble blåst opp på samme måte. Stammene tyknet så voldsomt at klyngen til slutt så ut som en eneste gigantisk bjerkestamme. Oppblåsingen medførte oppdrift og trærne røsket sakte løs røttene med en spjærende lyd - som når et kjøttstykke blir revet i to. Så steg de raskt mot den syke himmelen. I et par hundre meters høyde stanset de og ble hengende ubevegelig.

Rundt Ragni og Gustav knaket og røsket og prustet det. Flere trær blåste seg opp som den første klyngen og steg raskt til samme høyde. Et furutre hadde blåst opp alle nålene så grenene så ut som en ufattelig ansamling oppblåste grønne gummihansker. Under løsrivelsen fra bakken trakk fururøttene med seg jord og gresstuster. Et rognekjerr blåste seg opp til en klase gigantiske pølser. En fugl som hadde sittet og slumret på en av grenene da prosessen plutselig startet, satte seg fast og ble mast til pipende grøt mellom snabbene.

Gustav Vige klarte bare å bevege øynene der han lå rett ut med skjellsanden stikkende inn i ryggen. Å gå under havet var en god drøm, men dette var så avgjort en ond en.

«Hva er det som skjer!» skrek Ragni slik kvinner skal skrike i onde drømmer.

«De tar av...de flyr,» hostet Gustav til svar.

«Jeg ser vel for faen at de flyr!» Hun veivet med armene og trampet med føttene som en illsint unge:

«Trær skal ikke fly!!» skrek hun og lot setningen gå over i et langtrukkent ul som endte i en ny setning:

«Himmelen er grønn!»

«Det har den vært en stund. Virkeligheten vår går berserk», hikstet Gustav og holdt på å svelge sin egen tunge, mens han ubevisst viftet bort fluer som forsøkte å suge seg fast til ansiktet hans.

«Få bort de...,» hun slo mot ansiktet hans og daffe klask fortalte at hun traff noe:

«....det er sjøstjerner! De flyr!» En tykk stim med sild kom flagrende mot dem som prosjektiler fra en granatkaster. Ragni veivet med begge armer og brølte:

«KOM!» Så bøyde hun seg og brakk ham på beina.

«LØP FOR FAEN!!»

Så stormet hun i retning Nordkapp med den ene neven hans i sin. Han følte seg som en vimpel i radioantennen på en bil i hysterisk fart, men da han kastet et raskt blikk ned, så han at beina hans løp like vilt som hennes. Foran dem, ved siden av dem og bak dem rev smellfeite trær seg løs fra grunnen og steg stille mot himmelen for så å samle seg til en ny skog høyt over hodene deres. En flokk svartbak som fløy med buken mot den grønne himmelen, grafset i seg en stim svevende makrell og det kalde fiskeblodet fra nedslaktingen sprutet over de to flyktende menneskene. Skyggene rundt dem var i stadig bevegelse. De hadde ikke nerver eller tid til å se det, men sol-skiven akselererte over himmelhvelvingen. Da de så Nordkapp mellom stigende ballong-trær, falt allerede natten over dem og en månesigd rispet raskt langs fjellene som dannet Innerst-skåla. Da Ragni kavet seg inn døren til Nordkapp, kastet Gustav et oppsperret blikk utover fjorden og så at fargene til en ny dag eksploderte bak fjellene på den andre siden.

Drøm.doc

Med foldede hender og hevet hodet gikk res.kapp. Fredrik Retsel med raske, bestemte skritt langs veien mot kirken. Det var som å gå gjennom en enorm oppskytingsbase for overvektige raketter. Trær og busker pustet seg opp rundt ham og tok av mot det stadig tettere teppet av vegetasjon som svevde der oppe. Han så gresstuster som ble blåst opp, men som ikke klarte presset og eksploderte i grønne lyn. Han skremte bort en gapende kveite som kom flagrende mot ham med buken full av to måker, og han bet tennene sammen da han gikk inn i en skybanke av oppadstigende mosedotter.

«Hei Gud», sa Fredrik Retsel høyt bak tennene, og med hendene hardt, hvitt foldet mens han gikk :

«Nå Gud, synes jeg du overdriver en smule. Jeg skjønner at du vil fortelle meg noe. Jeg skjønner temaet er at virkeligheten vår er i ferd med å gå i stykker. Men om du bare kan la meg komme hjem til kirken som ikke er noe annet enn en bygning der jeg kan gjemme meg, og der jeg har diverse hjelpsomme innretninger, så skal jeg forsøke å være ditt redskap og finne en løsning på dette ikke ubetydelige problemet.»

Han sparket bort en kråkebolle som kom farende mot bena hans, og brakk seg løs fra en tørr-furu som hadde hektet en stadig feitere grein inn i samarien hans før den tok av og lettet mot vegetasjonsteppet der oppe.

«Dere må samle alle i kirken», hadde han sagt til Arntsen og Rogn da de første trærne hadde tatt av utenfor kro-vinduene. De to andre hadde nikket - Arntsen med steinansikt og Rogn med vibrerende kjevemuskler og redselen sprutende ut av pupillene.

I det presten - brått edru - forlot kroa, koblet solen inn turboen og steg raskt mot middagshøyden. Retsel ropte over skulderen mot de to gjenværende:

«Tror jeg må forberede juleprekenen min. Her går det unna.»

* * *

Fredrik Retsel lukket seg inn i sakristiet og stengte det voldsomt vekslende lyset ute. Han så seg rundt og konstaterte at ingen stingsild flagret rundt i rommet. Så fant han fram fra lommen platelageret fra Henrik Werges ødelagte datamaskin. Han bad Gud om hjelp til å koble ut alt annet, og begynte å arbeide med ledninger, loddebolt, tilkoblinger, harddisker, programmer og utallige tastetrykk.

Han hadde aldri tidligere forsøkt å redde innholdet i et løsrevet platelager, men han kjente teorien og visste at det lot seg gjøre.

«Jeg vet ikke om du er så veldig interessert i data, kjære Gud, men du har selvsagt all den nødvendige innsikt ettersom du har fått oss til å lage noe så komplisert. Så om du vil være så snill å gi meg et par juksekoder mot løsningen?» sa han med blikket mot tastaturet og tastet inn nye kommandoer. Innholdsfortegnelsen til det angivelig døde platelageret rullet opp på skjermen.

«Takk skal du ha. Nå gjenstår det å finne Werges skapelsesberetning.»

Han åpnet "arkiv"-filen og fant flere nye filer, blant annet "bok" som han også åpnet. Der lå det kun et stort dokument på nesten en megabyte: "Drøm.doc". Retsel kopierte det til en av sine egne harddisker, åpnet det i Word og fikk rullet opp for seg den første siden i det lange dokumentet. Siden innledet med setningene:

"SOMMERFUGLENS DRØM

Han løftet av røret:

-Vige

-Gustav Vige?

-Ja

-Snakker jeg med Gustav Vige?

-Ja, jøss, det er Gustav Vige. Hvem er du?

-Drit i det. Hvem er du egentlig, Gustav Vige?"

Retsel leste raskt gjennom de første sidene, bladde over og fram til nye sider. Nikket, bladde videre og leste. På den siste siden leste han:

"Ragnvald Arntsen satt ved perfemaskinen sin og hadde allerede skrevet flere meter med gul, perforert papirstrimmel. Blå strek-røyken lå som en vinge over lokalet.

-Fint du kom tidlig, sa han uten å se opp:

-Fikk en helsides annonse du må smelle sammen. Har ferdig et par nyhetssider til deg etterpå.

Gustav Vige tok kniven, brakk av det ytterste leddet på knivbladet for å ha et kvast utgangspunkt og begynte med annonsen."

«Nå har jeg Dem, herr Werge», sa Fredrik Retsel:

«Dette var det siste De skrev, men for ordens skyld skal jeg kjøre en kontroll.»

Han fant fram en diskett og matet maskinen med den:

«De vet det ikke, herr Werge, men jeg tok en kopi av harddisken Deres da De trodde jeg hentet et nytt batteri.»

Presten lot maskinen lese av disketten og kjørte deretter en sammenligning av de to filene med navnet drøm.doc. De var identiske.

«Altså, fikk De ikke gjort mer med vår virkelighet etter at jeg tok Dem med til...», de spede skuldrene som hadde vært spent hevet under harddisk-operasjonen, sank sammen. Han foldet hendene og bad stille. Så frigjorde han fingrene og lot musepekeren kommandere utskrift.

"Busy"-lampen på laserskriveren begynte å blinke grønt og lot side etter side gli ut av frontspalten. Da maskinen var ferdig, hadde presten talt til 156. Han så på armbåndsuret sitt: 06.53. Så grep han bunken med ark, la den foran seg i rotet på skrivebordet og begynte å lese.

En løsning

Da Frank Stein våknet, visste han med det samme hvor han var og at klokken måtte være cirka 0700. Armbåndsuret hans viste 06.59. Han humret fornøyd og følte seg behagelig utsovet. Han satte seg på sengekanten og lot føttene finne veien til skoene på gulvet, mens han tenkte på drømmen.

Mange ganger tidligere i sin karriere som politietterforsker, hadde drømmene hjulpet ham. All informasjon han samlet inn i løpet av en etterforskning, kunne plutselig en natt sette seg sammen som korrekt plasserte puslespillbiter.

Han hadde drømt at han hadde vært oppe i tårnrommet i kirken og han hadde studert utsikten slik han hadde gjort dagen før. Men dagen før var han bare blitt slått av hvor vakker den var. Han hadde registrert den blå fjorden og øyene ut mot Trondheimsleia, og hadde tenkt at den lange, flate øya som lå på tvers nærmest Innerst, måtte fungere som en bølgebryter når stormen fra nord sendte havet skummende inn fjorden. I drømmen hadde han sett en ny detalj: Det var bebyggelse på bølgebryteren. Dette hadde drømmen koblet sammen med annen informasjon som lå klar til bruk i underbevisstheten: Kartet han hadde benyttet de siste par månedene, og en utskrift fra Folkeregisteret. Øya het Kattøya og ingen bodde der. Så hadde drømmen funnet fram oversikten over hytter i området og konkludert med at bebyggelsen på øya ikke var hytter. Drømmen hadde gitt ham vinger og han hadde latt seg sveve ut til Kattøya. Turen var blitt forsinket av et sprøtt innslag da trærne på bakken lot til å ta av og slå følge med ham, men han hadde kommet fram og sirklet over bølgebryteren midt i fjorden. Mer husket han ikke av drømmen, men det var likevel nok.

Politibetjent Frank Stein var sikker på at han hadde funnet Sannheten igjen. Han kom til å tenke på opplevelsen ved alteret i kirken kvelden i forveien og korrigerte seg selv: Han hadde funnet én sannhet: Den merkelige Henrik Werge var på Kattøya.

Frank Stein var sulten og gikk ut i serveringslokalet. Det virket merkelig mørkt og stille. Innenfor bardisken så han at det lyste rødt i kaffetrakterens strømbryter og at kannen var halvfull. Han helte i et krus han plukket ned fra en stabel ved siden av. Kaffen hadde stått på lenge og var sur, men han gulpet den i seg før han slo av trakteren. Kroverten så han ingenting til. Altså måtte han klare seg uten frokost. Litt irriterende ettersom han hadde forstått at betalingen for rommet også ibefattet frokost. Så fikk han heller ta seg en forfriskende sjøtur før måltidet.

Han åpnet hovedinngangen og stusset over at den var ulåst, men kom til å tenke på at alle kjente alle i Innerst og at ingen ville bryte seg inn hos en bekjent. Ute var det vindstille og overskyet. Tett overskyet, men han registrerte ikke skyenes beskaffenhet. Var det overskyet så var det overskyet. Nå skulle han finne den lille sannheten sin. Den opptok all plass i hodet hans og dermed unnlot han å observere at lyset over omgivelsene gjennomgikk en dags forandringer i løpet av mye kortere tid.

Frank Stein gikk ned til kaia og den vakre bygningen som inneholdt forretning og avislokale. Han ville ha spurt om å få låne en båt, men kom på at hverken avis eller forretning var åpen så tidlig om morgenen. Så gikk han videre utover kaia og så at en åpen båt med påhengsmotor lå løselig fortøyd ved en stige ned i dypet. Fjorden var stille - ikke speilblank, det var tross alt overskyet - men stille. «Slik en fjord ligger når det er lavt skydekke og vindstille», tenkte han bak tanken på den lille sannheten.

Han ble irritert da det brått ble mye mørkere. «Var det uvær på gang?»

Den lille sannheten overtok all plass igjen og Frank Stein rekvirerte båten, forvisset seg om at det var bensin på tanken som stod under toften akter, motoren startet på første draget, og så fosset han ut fjorden mot Kattøya. Han registrerte ikke stimen med makrell som passerte over hodet hans.

«Nå kommer jeg, Werge», tenkte Frank Stein mens en ny dag vokste raskt rundt ham.

Våkner

«Dette ødelegger hele opplevelsen min», klaget Ragni Sola. Hun satt i den ene stolen foran utsiktsvinduet i stuen på Nordkapp og så ut på det hun alltid hadde kalt for fjorden, men som Gustav Vige insisterte på å kalle røyken. Han satt i stolen på den andre siden av det lille bordet foran vinduet. Begge stirret ut, ingen hadde nevnt ordet «søvn». I stedet hadde de tømt den ene tekoppen etter den andre. Med mye sukker.

«Nå trenger vi mye sukker», hadde Gustav Vige hvisket flere ganger.

Ragni Sola visste ikke at hun hadde så store krefter som de hun hadde tatt i bruk da hun hadde trukket med seg sin kollega langs stien til Nordkapp fire timer tidligere. Sommermorgenen hadde vært giftig grønn og skiftet til truende sommernatt mens trærne hadde poppet opp rundt dem som dovne popcorn. De hadde kastet seg inn i Nordkapp og låst døren etter seg som om de var redd for at et av popcorntrærne skulle ta feil av retningen, blåse opp døren og pumpe opp huset til kjempestørrelse for så å sende bygningen og dem opp til den svevende skogen som ble stadig tettere over fjorden. Marerittet med trærne, fiskene og fuglene hadde skremt bort all forundring hos dem. Så da de fra vinduet kunne konstatere at soldøgnene ble gjort unna på en halvtimes tid, og at fjorden gikk fra flo til fjære til flo til fjære på like kort tid, orket de ikke annet enn å observere det.

«Hørte du jeg sa at dette ødelegger hele opplevelsen min? Følger du med når jeg snakker? Hallo der inne!» ropte Ragni Sola mot Gustav Viges svært bleke ansikt. Han stirret fortsatt ut mot det han inntil denne dagen hadde ansett for å være det mest konstante av alt: Naturlig natur.

«Hvor er Sander?» spurte han plutselig.

«Sander er hos Grevers. Men jeg har altså hatt en opplevelse i dag. Vil du ikke høre om den? Er du blitt fullstendig uinteressert i andre mennesker? Skjønner du ikke at jeg må få fortelle deg om det før jeg sprekker? Skjønner du ikke at jeg har opplevd noe stort?» Ragni snakket mer febrilsk enn hun vanligvis gjorde. Gustav Vige forstod at hun forsøkte å prate seg bort fra marerittet, men himlet likevel oppgitt med øynene:

«Jeg har også hatt en opplevelse i dag. Det vil si: Jeg har hatt diverse opplevelser i dag. Jeg vet ikke hvor mange opplevelser et vanlig, gjennomsnittsmenneske tåler i løpet av en dag - et døgn. Men jeg tror at jeg har fått det jeg tåler i dette livet. Jeg bør absolutt ikke få flere opplevelser nå», sa han.

I det samme ble det liv i furua utenfor vinduet. Den pumpet seg raskt opp og tok av med et sugende sukk i det røttene trakk seg fri fra det tynne jordlaget på svaberget mellom huset og fjæra. En torsk som hadde gjemt seg mellom greinene, ble slynget mot vinduet med et tungt klask i det en ny natt brått farget utsikten smaragdgrønn.

«Tusen takk, det var akkurat det jeg trengte», stønnet Gustav Vige og la ansiktet i hendene. Han visste at han hadde inntatt den samme stillingen flere ganger det siste døgnet. Det irriterte ham at det kanskje avslørte feigheten hans, men det gledet ham også at han kunne føle den irritasjonen.

«Dette er den vakreste og styggeste dagen i mitt liv», sa Ragni Sola og fulgte treet med øynene. Det steg til et par hundre meters høyde og slo seg sammen med alle de andre trærne der oppe. Nå var det meste av himmelen over Innerst-skåla dekket av vegetasjonslokket.

Ragni fortsatte. Øynene hennes var fokusert på lokket der oppe, men blikket hennes var vendt innover til et mer forståelig landskap:

«Jeg og bestyrerinnen er et par.»

Hun sa det med et blidt sukk.

«Har du ringt til Grever for å høre hvordan det er med Sander?» spurte Gustav Vige.

«Sander? Han er hos Grevers.»

«Ja-ja-ja! Men vet du hvordan han har det? Nå er klokken (han snudde seg mot vegguret) litt over syv. Havet er blitt røyk, trærne flyr omkapp med fiskene, dagene raser av gårde som om det skulle være sommerferie i tredje potens, og du har hatt tøfler av rosa damp. Har du tenkt på hva som kan ha skjedd hos William og Turid? De kan være angrepet av rododendronen sin fordi de har nektet den å ta av!»

Ragni fikk kontakt med øynene sine igjen og ble blek.

«Gustav, jeg tror ikke på dette. Vi har fått i oss noe sprøtt. Det må være noe i luften - dette er en slags allergireaksjon eller noe sånt. Eller kanskje noe i drikkevannet. Det har vært varmt og brønnene våre får tilsig fra myrene. En ny og til nå ukjent bakterie har formert seg vilt og så har den gått til angrep på virkelighetsoppfatningen vår. Jeg tror ikke på alt dette! Jeg tror på kjærligheten min, men ikke på alt dette andre. Alt dette andre er hallusinasjoner. Har du mer te? Gustav, jeg burde ringe til Grevers. Ja, jeg burde ringe til Grevers. Det er tidlig. Gustav, hvor mye er klokken? Den er litt over syv, ja den er litt over syv. Da har de våknet. Da skal jo snart William på jobb. Og Turid skal snart koke grøten til Sander. Jeg tror jeg ringer, jeg, Gustav. Jeg tror rett og slett at jeg ringer til dem. Hvor har du telefonen her i huset, Gustav? Hvor har du gjemt den forbanna telefonen, Gustav!»

Hun stod foran ham og ropte. Utenfor rev en ripsbusk seg løs fra jordsmonnet og steg smellfeit mot en mett formiddagshimmel.

Gustav Vige pekte mot sin egen stol. Ragni la seg på kne og trakk frem telefonen. Hun slo nummeret til Grever. Det tutet mange ganger i røret. William svarte omsider:

«Ja?» (Herregud, han høres veldig alvorlig og trøtt ut, tenkte hun).

«Hei William, det er meg. Det er Ragni. Er alt OK med Sander?»

«Ja jøss....»

«Har det skjedd noe, William?»

«Forsåvidt.»

«Hva er det William, det er vel ikke noe med Sander?» Stemmen hennes ble tynn og hektisk.

«Jeg er blitt pappa», svarte William Grever.

«Hva?»

«Jo, det er sant, jeg er blitt pappa.»

«Men William, jeg visste ikke at Turid var gravid en gang! Du sa jo at du ikke kunne få barn!»

«Jeg sa visst det, men vi fikk trillinger. Ganske kjapt. Alt var ganske kjapt. Vi lå og sov da Turid plutselig blåste opp. Hun skreik og hylte ganske infernalsk. Sander kom løpende og fikk se en fødsel. Eller tre faktisk. Det var....det var en sterk opplevelse for oss alle ....kunne du komme en tur Ragni? Jeg ringte hjem til deg, men det var ikke svar.»

«Er det noe galt, William? Har det skjedd noe med Turid? Herregud, trillinger! Det er jo fantastisk! Dere har jo alltid ønsket dere barn, William. Hva sa Sander da han så dem? Var han med på hele greia? Så han det hele?»

Ragni Sola snakket raskere enn hun noensinne hadde gjort tidligere.

Gustav Vige kjente klam, mental tåke komme sigende for å pakke inn bevisstheten hans. Han så for seg bevisstheten som et levende, lite, skjelvende og blodrødt kjøttstykke som ble diffust uskarpt inne i det grå teppet av damp. Han lot den ene hånden sige ut av tåka og grep om den ledige hånden til Ragni. I de små svettperlene på pannen hennes så han reflekser av en grønn ettermiddag. Øynene hennes var store og spørrende. Han kunne se grå spetter i den blå irisen hennes og tynne røde blodårer på det hvite øyeeplet. Det virket som hun forsøkte å presse telefonrøret inn til online-kontakt med hjernen. Leppene hennes var tørre og de flagret fram nye kjappe ord:

«Hvordan har han det nå? Sander? Og hvordan er det med Turid? Hvordan er det med barna? Trillingene?»

«De blir så store», svarte William Grever stille, oppgitt.

«Hva mener du med at de blir så store!» hylte Ragni.

«Jeg visste ikke at barn vokste så kjapt....Arntsen var her. Han sa at alle måtte komme til kirken. Vi venter på deg, så kan vi gå sammen hånd i hånd - hele storfamilien (han kniste hysterisk). Sander venter på deg. Han er stor for alderen. Har vel vokst på opplevelsen», sa William Grever og brøt forbindelsen.

Telefonen ringte med det samme hun hadde lagt på. Gustav Vige grep røret før henne:

«Vige.»

«Hei, det er meg», sa Stemmen.

«Er det sånn hos deg også?»

Gustav Vige knøt seg i stolen.

«Er det hva hos meg?», undret Stemmen.

«Er alt i orden hos deg?»

Gustav anstrengte seg for å få ordene ut av tåken.

«Ja, jøss her er alt i orden. Jeg sitter og pusler med mitt.»

«Hva vil det si? Kan du få orden på hodet mitt ved å fortelle meg om en dagligdags handling?»

«Duverden, Gustav, du virker en anelse oppspilt. Jeg sitter faktisk her og skriver, og så fikk jeg behov for å ringe til deg. Eller for å si det sånn, jeg fikk følelsen av at du fikk behov for å snakke med meg.»

«Skriver! Hvorfor i svarte helvete driver alle og skriver! Du aner ikke hva en viss manns skrivelyst har medført. Og hva er det så du skriver? Jeg håper det er en usannsynlig kjedelig selvangivelse uten kreative særfradrag!»

«Hyggelig at du har beholdt din humoristiske sans, Gustav. Nei det er ingen selvangivelse. Jeg hater selvangivelser. Jeg skriver faktisk noe som har med deg å gjøre. Men ikke la oss snakke om det.»

«Har det noe med virkeligheten min å gjøre?! HAR DET?!!»

«Gustav, nå dropper vi det temaet. Jeg vet hva du er oppe i eller inne i. Jeg vet at det skjer mye rundt deg, og at du ikke forstår det. Men du har fått et råd, har du ikke?»

«Så du vet det!!? Du vet at trærne flyr, dagene flyr, fiskene flyr, at tiden ikke lenger er en stille flod, men et fossende stryk? Nå vil jeg vite hvem du er for faen. FAEN heller din jævla stemme, nå orker jeg ikke mer!!»

«Gustav, ro deg ned.»

«Dessuten har jeg gjemt et lik i dag. Det hadde jeg nesten glemt fordi det virker så naturlig mot alt det andre. Jeg har gjemt et lik og gått på havets bunn! Jeg har slått bort angripende sjøstjerner! Virkeligheten min pulveriseres og gjenskapes som noe heslig uforståelig! Den er blitt en mikrofonfilm! Jeg har ikke sett mikrofonen, men jeg er sikker på at den henger der øverst i bildet. Jeg vil ikke ha det slik! Jeg vil ha et rolig liv - ET ROLIG LIV!! Hører du!?»

«Ja, Gustav, jeg hører hva du sier, men jeg kan ikke gjøre annet enn å spørre deg: Hva vil du gjøre med det?»

«Åh faen! Du er så innihelvetes iskald! Nå går Ragni - hadet Ragni vi snakkes - hun var trygg og rar, men mest trygg. Nå er hun full av kjærlighet, galskap og redsel. Noen har gjort dette med oss. Og det finner jeg meg ikke i. JEG FINNER MEG IKKE I DET!!»

«Du behøver ikke rope, Gustav, jeg hører deg. Det du snakker i er en telefon - ikke en ropert.»

«Nå - akkurat nå - har jeg bestemt meg. Jeg gjør det.»

«Hva gjør du Gustav?»

«Jeg oppsøker den jævelen som har forsøkt å kødde med virkeligheten vår. Jeg skal få den på skinnene igjen.»

«Er ikke han død?»

«Arntsen sier noe annet.»

«Da skal du høre på Arntsen.»

«Jeg vet at jeg skal høre på Arntsen! Jeg vet at jeg skal gjøre som han sier, men jeg har ikke...jeg er ikke det Arntsen ønsker at jeg skal være. Eller: Jeg var ikke. Nå tror jeg at jeg er blitt det.»

«Klarer du det, Gustav?»

«Visst fanken klarer jeg det! Jeg har bestemt meg for at jeg SKAL klare det. Enkelt og greit. De sier at virkeligheten vår er skapt av den fordømrade Henrik Werge - at han har skrevet den. Så da får jeg skrive denne virkeligheten på nytt. Det skal jeg klare. Det SKAL jeg klare. Jeg har tross alt utgitt en roman.»

«Så du husker det nå?»

«Nei, jeg husker ikke det, men nå virker det ikke lenger så oppsiktsvekkende at jeg i en annen virkelighet har skrevet en roman. I forhold til det jeg har opplevd det siste døgnet, virker det ikke umulig eller usannsynlig at det bor en liten skrivende fant inne i meg et sted, og den lille fyren skal jeg røyke ut og få satt i arbeid. For det livet jeg har fått nå, skal faen ikke en sprø virkelighetsvrenger få ta fra meg. Skjønner?»

«Du banner lite kreativt, Gustav?»

«Det skal jeg gjøre noe med. Vil du hjelpe meg med prosjektet mitt?»

«Med banningen din?»

«Kutt ut tullet - opp med ørene! Kan jeg skrive en ny virkelighet inn i hodet til ham som har fått denne virkeligheten til å ende opp som en horunge?»

«HVA er det egentlig dere driver med borte hos deg?»

«Horunge er en typografisk betegnelse på en linje som øverst på en spalte avslutter eller åpner med et avsnitt. Tror du jeg klarer å omskrive virkeligheten, din mugne værpung?»

«Nå ble det mer fart i bannskapen din. Ja jøss, det gjør alle hele tiden, altså skriver om virkeligheten sin. Du fikser det bare du graver dypt nok i det grå slumreteppet du har inne i hodet ditt, men jeg kan alltids hjelpe deg med korrekturen. Lykke til.»

«NEI vent!»

«Hva er det?»

«Denne gangen er det jeg som skal slamre røret i øret på deg!»

«Hva skal du?»

Gustav Vige brøt forbindelsen og smilte stramt, men stirret fraværende kaldt ut på en ny kort natt. Han hadde to viktige ja-svar i hodet sitt: Ja. Han hatet Stemmen og hans arroganse, men ville utnytte kontakten. Ja, han ville gjøre alt for å omskrive virkeligheten slik at den ble mer A4 igjen - til å leve i for ham og de menneskene han var blitt glad i.

Han lot blikket suge inn fjellene på den andre siden av fjorden. De virket rødglødende mot den nye neongrønne morgenen. Røykflaten hadde steget til flo igjen. Midtfjords ble han vàr en liten båt som freste seg utover. Nå kunne han høre lyden av motoren også. Gustav Vige hentet Arntsens gamle kikkert og stilte seg opp foran vinduet. Han ga blaffen i at en rosebusk som tydeligvis måtte ha forsovet seg, ség forbi vinduet. Gjennom kikkerten så han Arntsens båt, men personen ombord var ikke identisk med redaktøren. Arntsen brukte aldri frakk. I alle fall ikke når han satt i båt.

Liket i fjæra

Frank Stein lot den lille båten sige inn til den steinsatte stranden i den naturlige havnen på Kattøya. Lyset var et øyeblikk skarpt - nesten som om solen var et lysstoffrør. Frank Stein tenkte ikke på solen, men på det han så foran seg: Den naturlige havnen bestod av svaberg på venstre side og runde fjellkoller på høyre side. Stranden bestod av stein («Kunne blitt en fin sandstrand om noen hadde giddet rydde den», fór det gjennom hodet hans). Han trykket inn stopp-knappen på motoren og vippet den opp. Da båten skrapet mot steinene, tok han kjapt av seg sko og strømper, brettet opp buksebeina, hoppet uti og trakk opp båten. Ingen sjøfugler ropte. Luften stod helt stille. En grønn plastbåt lå veltet mot svaberget. Frank Stein trakk båten "sin" enda lenger opp, grep tampen og bandt den til et kjerr som også den grønne plastbåten var fortøyd til. Nå var han endelig på Kattøya. Nå var han nærmere den lille sannheten sin. Den sannheten som skulle fortelle ham hva som hadde skjedd med den merkelige mannen han hadde lett etter i flere måneder. Han smilte for seg selv og trakk revolveren - det så alltid bedre ut med revolver - og gikk mot huset der alle vinduer var gjenspikret.

Han forsøkte å sparke opp inngangsdøren, men oppdaget etter to spark at den slo utover. Han så at det var svært dunkelt innenfor, og trakk opp en stavlykt fra frakkelommen. Samtidig så han på armbåndsuret - det var viktig for rapportens skyld: 08.11.

«Går inn 08.11», sa Frank Stein høyt til den døde bygningen og gikk inn.

Han kom inn i et kjøkken. Lysstrålen fra stavlykten traff en flaske Zalo på en benk som måtte ha stått ved siden av en komfyr. Komfyren var fjernet, men kontakten i veggen beviste at antagelsen hans var riktig. Han svingte lykten mot en døråpning og holdt revolveren foran seg med lysstrålen som skuddretning. Alt som kom i veien for lyset ville bli gjennomhullet av hans 22. kaliber.

«Det er politiet!» ropte munnen hans og han ble behagelig opphisset av den autoritære tonen.

«Det er politiet! Vær vennlig å komme fram med hendene over hodet. Vi vil deg vel!»

Frank Stein innså i det samme han hadde sagt det, at det var et paradoks i utsagnet, men ga blaffen og smurte på litt ekstra:

«Huset er omringet! Vi er bevæpnet, men skyter kun på ordre!»

Huset knirket svakt som svar. Han svinget lykten rundt og så stigen - eller trappen opp til andre etasje. Han klatret opp. Trinn for trinn med stadig økende hjerterytme. Da han fikk hodet over kanten og trodde at det svarte der oppe ville knuse skallen hans, ble han grepet av et øyeblikks panikk og avfyrte revolveren mot taket. Lysglimtet fra våpenet fikk ham til å le kontrollert, men med tennene sammenbitt og blottet. Frank Stein kjente at overleppen hans klistret seg til huden under nesen. Da lysglimtet fra munningsilden hadde gitt hjernen hans informasjon om at rommet var tomt, hektet han løs leppen og klatret ned stigen igjen.

«Søren», mumlet Frank Stein da han steg ut av døren. Lyset var sparsomt igjen og kroppen hans tolket det som om et tungt lavtrykk var på vei.

«Jeg blir alltid så deprimert når et lavtrykk er på vei», tenkte han og stakk revolveren ned i lommen. Han så mot det gjenspikrede uthuset og bestemte seg for at ingen kunne ha tatt seg inn i det.

«Har drømmen lurt meg?» tenkte Frank Stein og så "sin" båt ved siden av den grønne jollen nede i fjæra.

«Den grønne jolla ligger unaturlig mot svaberget», tenkte han, vurderte om han skulle ta opp revolveren igjen - fant ut at det var unødvendig, og gikk gjennom høyt gras ned til jolla. Tok tak i ripen på den ene siden, så samtidig at båten var spjæret i bunnen, og veltet den rundt.

Der lå han. Det vil si, Frank Stein kunne ikke med det samme konstatere at det var ham med en gang fordi han ikke så ansiktet, men han visste det likevel: Der lå Henrik Werge.

Politibetjenten la seg på kne ved siden av liket som hadde ansiktet presset inn i et hugg i svaberget. Frank Stein studerte detaljene. Ikke noe blodsøl. Håret bak det høyre øret var blåst bakover. Han måtte ha falt fort. Skuldrene så avslappet ut: Han hadde dødd plutselig, hadde ikke fått tid til å stramme musklene. Ryggen lå i en unaturlig bue. Det skyldtes svabergets form. Bena lå i sjøen. Og sjøen steg. Snart var det flo igjen. Frank Stein grep ned i en av lommene i frakken, tok opp pakken med engangshansker, tredde på seg et par, fordi han måtte se ansiktet. Tok forsiktig tak i hodet med begge hender for å vende det mot seg - dødsstivheten hadde allerede inntruffet så han måtte brekke det til siden. Det knaket i de døde nakkevirvlene, men han måtte se, så han øket kraften og brakk hodet mot seg. Javisst var det Henrik Werge. Selv om han var et lik, så han bedre ut enn det bildet Frank Stein hadde fått tildelt. Over det høyre øyet var det et dypt sår. Frank Stein følte forsiktig med den gummidekte pekefingeren sin og kjente kraterkanten i pannebeinet. Et lite steinutspring på svaberget passet til hullet i skallen. På høyre side av det døde ansiktet var det rester av noe sort. Det kunne virke som om det sorte gikk i en stripe bakover til håret over øret - det som var blåst bakover. Frank Stein følte mot innhogget i svaberget for å finne en naturlig forklaring, men fant ikke noe som kunne ha påført Werge det sorte, og samtidig ha presset håret bakover. Frank Stein følte langs det trange innhogget igjen. Kjente han en liten utbuling i fjellet? Kanskje - eller jo. Han bestemte seg for å føle det. Så reiste han seg og så ned på liket i fjæra. Frank Stein hadde rullet opp hele den lille sannheten:

«Du flyktet ut hit i den grønne plastbåten. Du skulle gjemme deg for meg. Så ble det litt trist og leit å være her alene. Du fikk panikk. Du var ikke vant til å sitte på et skjær alene. Du ville flykte igjen. På høyvann skjøv du ut den grønne plastbåten og skrevet oppi. Vekten av deg medførte at den ble punktert mot en skarp stein. Du ble redd, veivet med armene, den veltet og du tryna rett i svaberget med døden til følge - eller medvirket dertil», sa Frank Stein og så på den grønne plastbåten.

«Du så dessverre ikke at den grønne plasten var gammel og sprø. Du trodde at du kunne flykte fra meg i all evighet. Men du tok feil. Nå skal jeg egenhendig frakte deg til land og overlate deg til våre obdusenter.»

Frank Stein grep med de hanskebekledde nevene sine om skuldrene til den døde, spente ryggen og løftet...han veltet bakover og rullet rundt i et duftende villniss av ugress. Han løftet hendene sine og så en sky av støv drive bort fra dem.

«Det var som...», sa Frank Stein, reiste seg og gikk mot åstedet igjen. Støvskyen drev utover den lille naturlige havnen. Tilbake i fjæra og hugget i svaberget lå bare en tom skjorte, blå og grønnrutet flanell, en olabukse med brunt belte og et par tynne sorte sokker uten mønster. Sokkene ble tatt av en merkelig dvask bølge som suget dem med seg utover mot dypet.

Frank Stein knep sammen øynene og lot bare en tynn åpning slippe inn det viktigste synsbildet fra åstedet. «Skjorte og bukse - med belte. Liket var borte. Besynderlig.»

Han bøyde seg for å ta opp skjorten, men den oppløste seg til støv mellom fingrene hans. Det samme gjorde buksen da de latex-innpakkede fingrene hans berørte ola-stoffet. En forsiktig vind fikk støvet til å virvle opp og blande seg med luftens egne molekyler.

Frank Stein så ned på de kondomiserte fingrene sine og kjente at pannehuden lå som et trekkspill helt opp i hårfestet.

Han tenkte intenst, så fra det nå tomme åstedet til den ødelagte jollen. Han forstod at døden hadde inntruffet som følge av en ulykke, men at liket bare hadde forsvunnet? At det var blitt til støv?

Han trakk av seg engangshanskene og kastet dem i sjøen. Han registrerte ikke at lyden av latex mot sjø ble mer poff enn plopp.

Så skjøv han ut den rekvirerte båten, skrevet oppi og tok tenksomt på seg strømper og sko igjen. Han var for opptatt av Sannheten til å registrere at føttene var helt tørre til tross for at han hadde vasset gjennom småbølger. Da han satt bak i båten og skulle til å trekke i startsnoren til påhengeren, forstod han det:

«Sannheten er», tenkte Frank Stein og trakk inn den lumre luften, «at det svært saltholdige vannet har tæret så kraftig og raskt på den døde kroppen at den rett og slett gikk i oppløsning da jeg tok i den. Det samme gjaldt klærne». Han kjente vekten av mobiltelefonen i innerlommen og tenkte mens han smilte, at han burde ringe til Leander og si:

«Hei, Henrik Jeronimus, jeg kommer innom i morgen. Denne jobben er unnagjort. Har du noe mer til meg?»

Men han slo det fra seg. Ville heller ha gleden av å se Leanders ansikt når han tilsynelatende i forbifarten la fra seg rapporten i avdelingssjefens inn-kurv.

Frank Stein trakk i startsnoren til påhengsmotoren. Politibetjenten torte ikke berøre vannflaten på veien inn mot Innerst i angst for å miste en finger i forsøket. Man skulle være forsiktig med sterkt saltholdig sjøvann.

Da han kom til land og fortøyde den rekvirerte båten ved Innerst marina, hadde han rapporten ferdigskrevet i hodet. Han gikk raskt opp til Volvoen som stod ved den vakre bygningen, satte seg inn og startet bilen for å kjøre ut av en virkelighet han ikke hadde oppdaget var i oppløsning. Klokken på dashbordet fortalte 10.10 og at det var onsdag.

Frank Stein nynnet med en låt på bilens CD-spiller. Han hadde funnet en sannhet, og var fornøyd med livet.

Han kjørte sakte langs grusveien som ledet mot riksveien. På venstre side så han kirken, og at noen lukket kirkedøren. Det var med andre ord folk i bygningen. Han tenkte på korøvelsen og fikk dårlig samvittighet fordi han forlot et kor som igjen måtte greie seg med kun én bass. Han vrengte rattet over til venstre, bremset en desimeter fra kirkemuren, og løp opp de fire trinnene. Den store, tunge kirkedøren var fortsatt ulåst. Han gikk inn i det sparsomme lyset og lukket døren bak seg.

Under røttene

Gustav Vige ble sittende slapt ved vinduet som om han ventet på en rullestol-leveranse. Han visste hva han ville, men fikk ikke hodet til å beordre armer og ben til å fungere - og han både likte og mislikte det. Han mislikte det fordi han hadde tatt en beslutning om å gjøre noe han VILLE gjennomføre, men han klarte det ikke dersom kroppen hans nektet å samarbeide. Men så likte han det også. Det var noe oppgitt riktig ved å sitte slik og la lemmene ligge som døde, hvite dyr foran ham, mens øynene sakte mottok vanvittighetene utenfor.

Hver morgen hadde han sett mot den raggete fjellkammen midt i mot. I løpet av forsommeren måtte han ha gledet seg over hvordan solen hver morgen hadde farget de tynne furutustene der oppe orange og oker. Men etterhvert som tiden hadde seget forbi, var solen blitt mer morgenfrisk enn ham, så han mente å ha gått glipp av soloppgangen de siste ukene. Men nå var det ingen furutuster igjen å se. Fjellet på den andre siden av fjorden var skremmende mørkerødt i grunnfargen og med blank skalle. Der det hadde vært vindskjeve trær, lyng og tykk mose, var det nå bare nakent fjell. Til og med jordpartiklene blåste seg opp, fulgte trærne, pakket seg rundt de svevende røttene og sørget for at de ikke ble hengende i friluft. Fjellet på den andre siden lyste som rått kjøtt mot Gustav Vige. De lodne skarene var blitt til sår der blodet hadde koagulert. Skyer av stingsild ble opplyst av solen som skar seg hastig gjennom dagen. Måker som fløy med buken opp, slo vingene i vannskorpen og virvlet opp røyk.

Gustav Vige tenkte på det han hadde sagt til Stemmen, og visste at det var slik han ville gjøre det. Men han visste ikke når han ville gjøre det. Han ville helst ta tak i fjernkontrollen, åpne TV-tilværelsen og la seg synke ned i en eller annen trygg kriminalserie, der de kjekke vant. Men han orket ikke løfte hånden og ta tak i fjernkontrollen. Han torte heller ikke. Kanskje den ikke virket. Kanskje han ikke fikk inn noe på TV. Hva da? Når til og med TV'en er død, da må planeten være død.

«Hva med Wagner?» ropte hans egen stemme inne i ham.

«Hold kjeft», mumlet Gustav Vige mens det rant sikkel fra munnen hans. Det så trist ut, men det var ingen som så ham.

«Sett på Wagner igjen. Prøv med overturen til Tannhauser.»

Gustav Vige stønnet, visste ikke hvorfra tanken hadde kommet, men reiste seg som om han var 93 år gammel og på terskelen til en etterlengtet total død. Han la i CD'en med Wagner-overtyrer, bestilte nummer to og slapp seg ned i stolen igjen.

Det var ikke noe sjokk for ham at låten begynte rolig. Nå kjente han den godt. Da den etter noen takter, tok seg opp og økte volum og innhold, kjente han hvordan lysten til liv begynte å vokse i ham. Det var som om lysten var et lite frø en eller annen bonde hadde mistet på veien til åkeren. Lysten hadde ligget lenge nede i Gustav Viges underbevisste muld. Musikken som høyttalerne sprutet over ham, var vann og gjødning for frøet. Det vokste. Det sprengte inne i ham. Det kunne ha oppført seg som utysket i "Alien"-filmene: Sprengt seg ut av brystet hans og løpt på knokkelbena sine til den mørkeste kroken der det kunne vokse seg stort og enda farligere. Men frøet inne i ham hadde ikke onde hensikter.

Da et moseflak som hadde kjempet seg til en plass mellom plenen og svaberget ned mot sjøen, blåste seg opp og ikke klarte presset, men eksploderte i et grønt "puff" som han kunne høre gjennom musikken, rettet Gustav Vige seg opp i stolen. I det samme slo orkesteret til med crescendo og han visste at sjelen hans ikke var ment å skulle forsvinne som en parentes i historien til Innerst. Han visste i samme crescendo at sjelen hans var akkurat der fordi den skulle være akkurat der. Og det var nok. Han hadde fått et slags svar selv om han aldri hadde formulert spørsmålet. Mose-puffet hadde gitt ham svaret: For mange år siden hadde et lite mosefrø falt ned der gress-plantene i plenen ikke klarte å finne næring til fortsatt utvidelse av kolonien. Men moseplanten var vant til tynn suppe. Det sugde til seg det lille som var igjen etter at gresset hadde tatt sitt, og det produserte nye små moseindivider som med tiden ble til et helt samfunn. Det første innbitte frøet hadde laget en hel liten verden i det ugjestmilde grenselandet mellom gressplen og svaberg. Men så ble det utslettet i løpet av et lite grønt "puff" fordi verden brått forandret seg.

Gustav Vige kjente at frøet inne i ham var et mosefrø, og han ville ikke at det bare skulle forsvinne som en grønn røykdott. Han reiste seg og nå visste også kroppen hans at han hadde en jobb å gjøre for det lille, deilige samfunnet han var blitt en del av.

Med mose-eksplosjonen fortsatt inne i hodet, lot han øynene ta inn det grønne speilbildet fra fjorden utenfor. Bildet ble forstyrret av Arntsens båt som kom inn fjorden igjen og ripet opp det sykelige skimmeret. Dét startet maskinen hans.

Gustav Vige samlet sammen alt det motet han følte han hadde fått tilslengt de siste timene, sa stille farvel til Nordkapps beskyttelse - og gikk gjennom det han tidligere hadde omtalt som skog - mot kirken. Det var ikke lenger så mye skog å snakke om. En og annen råtten stubbe stod igjen. Også de ønsket tydeligvis å stige, men da de forsøkte seg, og blåste seg opp, lekket overtrykket ut som voldsomme fis. Gustav Vige fikk følelsen av å gå langs en militær latrine etter at kokken hadde servert suppe tilberedt på mugne erter.

Han kjente igjen stien gjennom skogen mot kirken. Mente at han måtte ha gått der mange ganger, men kunne egentlig ikke huske når han hadde gjort det.

Da Gustav Vige stod på kirketrappen og så seg tilbake, så han nakne fjellknauser, skar og koller av rå stein. Alt som kunne vokse, så han over seg - langt der oppe. Midt over Innerst-skåla hang vegetasjonen på høyde med fjellene rundt. Men utover fjorden avtok høyden for å ende på null bak Kattøya. Han kjente igjen følelsen av å være under vannet - drømmen om å kunne gå fritt omkring under en overflate av røyk. Men nå bestod overflaten av røtter. Og han var sikker på at de var i ferd med å vokse nedover mot ham. Naturen hadde snart klart å skjule Innerst, men den nøyde seg tydeligvis ikke med bare å skjule. Innerst-skåla skulle fylles med røtter og jord.

«Fra jord er du kommet. Til jord skal du bli», tenkte Gustav Vige og kjente at kjevemusklene var ubehagelig stramme. Han lettet muskeltrykket og hvisket:

«Fra jorden skal vi atter gjenoppstå.»

Øverst i synsfeltet la han merke til en sort gjenstand. Han hevet hodet, men gjenstanden syntes å følge synsfeltet hans. Det var en mikrofon. Den hang ned fra noe han ikke kunne få øye på. Det var som om synsfeltet hans var blitt et TV-bilde, og øverst i TV-bildet hang mikrofonen og avslørte at virkeligheten var konstruert. Gustav Vige stønnet og tenkte:

«En fordømt mikrofonfilm! Det var vel bare det som manglet.»

Han bråvendte og gikk raskt inn i kirken mens nakkehårene hans pigget seg. Østhimmelen flammet grønt opp i en ny, rask morgen.

Innsikt

Da de første innerstværingene kom inn i kirken, lot Fredrik Retsel som om han ikke hørte dem, der han satt og leste i sakristiet. Men han tenkte:

«Jeg har aldri tenkt på dem som "innerstværingene" før. Jeg har bare tenkt på dem som individer i en menighet.»

Så leste han videre i Werges manuskript, og alle detaljene skremte ham. De skremte ham fordi de var riktige. De beskrev livet hans, og livet til flere andre i Innerst. Han hadde lært seg til å lese raskt da han gikk på Menighetsfakultetet. Det var i alle fall hva han antok, men nå kunne han ikke huske at han hadde studert ved Menighetsfakultet. Uansett måtte det ha vært mye å lese og tiden var knapp, så det var viktig å kunne skumme gjennom mye på kort tid, men samtidig få med seg det vesentlige. Han benyttet den samme teknikken da han leste Henrik Werges manuskript. Retsel måtte av og til riste på hodet fordi forfatteren hadde benyttet klisjeer og ferdigtygde beskrivelser av steder og stemninger. Men han ble svett på sin blanke isse da han leste om seg selv og sin egen tro. En tro som forfatteren endog hadde styrket i én setning. Da la Fredrik Retsel manuskriptet til side, foldet sine små hender og ropte mot taket i sakristiet:

«Du får tro hva du vil Gud, men jeg tror uansett!»

Så fortsatte han å lese og ga blaffen i at utropet hans skapte en viss uro inne i kirkerommet. Han følte et sterkt behov for en dram - en kjempedram - aller helst et norgesglass han kunne putte hele hodet sitt ned i - men fortsatte å lese.

Det siste Henrik Werge hadde skrevet, var et raskt tidshopp fra mars til juli. Han hadde beskrevet 17. mai-feiringen, øvelser i menighetskoret, at sommeren var het og han hadde skissert en samtale mellom Gustav og Arntsen på setteriet. Deretter stoppet alt. Men det var et etterskrift som tydeligvis var ment som et slags notat for forfatteren. Fredrik Retsel leste det i løpet av et sekund:

"Politimannen (hvor faen kom han egentlig fra) søker Sannheten og finner den under alteret, i det Gud ser ham i hvitøyet - hvorenn det er. Men han leter fortsatt. Presten våkner fra alkoholdøsen og ser at stedet har styrke. Gustav styrkes av en eller annen tro, Ragni - OBS hun er litt farlig - skriver jeg mindre om - Arntsen blir vinneren. Alle de andre er grå masker".

Telefonen ringte. Fredrik Retsel skvatt. Han var ikke vant til at telefonen ringte i sakristiet ganske enkelt fordi det ikke fantes noen telefon der. Det fantes en telefonkontakt han hadde koblet modemene til, men ikke noe telefonapparat. Da han likevel fant et telefonapparat etter å ha fulgt lyden, resignerte han og svarte:

«Retsel.»

«Er det Fredrik Retsel, residerende kapellan Fredrik Retsel?»

«Ja, og jeg har det travelt. En fullsatt kirke venter på meg.»

«Jeg vet det, men du kan ha nytte av å høre på meg i et par minutter», sa Stemmen. Og Fredrik Retsel lyttet.

Deretter reiste han seg, børstet bort støvfjon fra den sorte prestekjolen, rettet på den stive kragen, samlet arkene som inneholdt Werges manus, til en stram bunke som han slo en strikk rundt før han låste utgangsdøren og gikk inn i kirkerommet. Nå forstod han det meste.

* * *

Rommet var stille, men det dampet av fuktighet fra kroppene som var der. Noen ville ha sagt at dampen bestod av sur svette, men Fredrik Retsel kjente bare lukten av mennesker. De hadde sittet lenge og ventet på ham. De håpet han kunne sette virkeligheten deres sammen igjen.

Fredrik Retsel stanset ved trappen til prekestolen og så utover den stappede kirken. Et godt syn, hadde det ikke vært for noen foruroligende detaljer.

Forandringer

Det skarpe grønne morgenlyset utenfor hadde fått Gustav Viges pupiller til å knipe igjen, og da han stod inne i kirkerommet, så han bare skumring. Luften var varm og klam og han hørte lyden av mange mennesker som forsøkte å være stille: Gnissingen av tøy mot tøy, skosåler som skrapet mot gulvet, lunger som pustet. Så klarte øynene hans å utvide blenderåpningen.

Foran seg i midtgangen så han to menn og to kvinner. De stod med ryggen vendt mot ham og de holdt hverandre i hendene. Gustav Vige hostet for å gi seg til kjenne og bakhodene foran ham ble satt i bevegelse. Det var bestyrerinnen ved barnehagen. Hun holdt hånden til vedkommende som angivelig var hennes mann - Vigulf - som holdt hånden til Ragni som holdt hånden til en bredskuldret tenåring med pubertetsbart og for snau skjorte.

De fire så på ham og Gustav Vige følte det som om han var tatt på fersk gjerning som kikker. Måten de fire holdt i hverandre på, virket så intenst privat.

«Det er meg, Gustav,» sa Ragni mot det nedslåtte blikket hans.

«Bestyrerinnen og jeg ble enig om å ha Vigulf i mellom oss. Han trenger støtten. Og Sander kjenner du jo fra før...»

Gustav skrudde opp blikket og gjenkjente den høye, bredskuldrede tenåringen som Sander og kunne ikke la være å si: «Og hvor gammel er du, Sander?»

Han svarte barnaktig før Gustav hadde klappet igjen munnen:

«Jeg er ikke gammel, jeg er nesten ny.»

«Du ser ikke så ny ut som sist jeg så deg», svarte Gustav forsiktig.

«Mamma synes det går fort», sa lille Sander som var blitt alvorlig stor for alderen.

De gikk innover i kirken og Gustav fant en ledig plass ved siden av et ukjent menneske ved midtgangen. Kirkedøren ble åpnet igjen og nye mennesker kom inn. Gustav snudde seg og så: Turid og William Grever. De hadde med seg trillingene sine. Mor og far hadde hvite ansikter i det forsiktige lyset, mens trillingene som var like høye som dem, var lyserødt sunne. Men de hadde en skavank - en ørliten skavank som en eller annen kjapp kirurg sikkert kunne rette på (tenkte Gustav Vige) - de var sammenvokst i hender og føtter. De så ut som en kort lenke papirdukker der den midterste hadde det verst - den hadde begge hender og føtter sammenvokst med sin søster eller bror. Gustav Vige klarte i farten ikke å fastslå hvilket kjønn de hadde. Klærne avslørte dem ikke. Barna var tydeligvis iført noe Turid Grever hadde funnet i skapet. Gustav lurte på hvordan den ferske mor hadde klart å få bukse og genser på barnet i midten. Da den nybakte far anviste plass med utstrakt arm mot benken foran Gustav, oppstod det en liten diskusjon trillingene i mellom. De ble ikke enig om hvem som skulle gå inn først. Småtrippende gikk trekløveret rundt sin egen akse, og da kunne Gustav Vige se at klærne til barnet i midten hadde en sammensnurpet skjøt langs ryggrad, armer og ben.

Gustav himlet trist med øynene og trakk pusten kraftig. Deretter så han seg rundt og fant det påfallende at søstrene Bjørklund svevde under prekestolen fire rader foran ham. De holdt hverandre i hendene, men han kunne se at begge hadde en snor rundt henholdsvis høyre og venstre legg. De to snorene gikk stramt ned bak benkeraden, og der gjenkjente Gustav bakhodene til brødrene Bjørklund. De hadde tydeligvis et godt tak om hver sin snor.

På fremre venstre rad så han Andreas Innerst. Kjøpmannen satt sammen med et langhåret bakhode Gustav antok tilhørte hans kone, og et barn han trodde var kjøpmannens sønn. Gustav hadde aldri sett hverken sønn eller hustru tidligere - og i en annen virkelighet burde den kjensgjerning ha skremt ham. Nå overrasket det ham bare at den firkantede kjøpmannen hadde et barn som var så ulik sin far. Barnet satt svært urolig og hver gang det vendte profilsiden i Gustavs retning, kunne han ikke se det. Barnet manglet ganske enkelt den tredje dimensjon og var så flat som farens salgsplakater. Herr og fru Innerst var åpenbart ikke fortrolig med sønnens manglende dimensjon. De satt stivt som utstillingsdukker og stirret rett fremfor seg.

På raden bak familien Innerst, kjente Gustav igjen kroverten. Lasarus Rogn hadde fjernet strikken som samlet det lange håret i en hestehale. Så hadde han i stedet gjort seg stor flid med å dandere det i en høy frisyre som dannet en spiral. Ansiktet hans så friskt ut med mørk blå øyeskygge, sterk rød lebestift og noe overdreven mengde rouge i kinnene.

Gustav Vige, foldet hendene og forsøkte å tenke kirkelige tanker, men var tom i hodet.

Han hørte at kirkedøren ble åpnet knirkende igjen og at raske skritt beveget seg opp midtgangen. Så druknet lyden i de første hvinende tonene fra Wagners "Valkyrieritt" fra kirkens skjulte høyttalere. Gustav Vige mente at "Valkyrierittet" egentlig passet dårlig i en kirke, men så hadde han heller aldri vært en aktiv kirkegjenger. Så vidt han kunne huske, hadde han bare vært i en kirke den gangen moren hans ble begravet, og noen ganger i forbindelse med den ubehagelige konfirmasjonen. I øyekroken så han at politibetjent Frank Stein flagret forbi med hendene dypt begravet i frakkelommene og skuldrene helt opp til ørene. Gustav hevet blikket forsiktig og så at politimannen stanset ved alterringen. Der stirret Frank Stein først intenst på altertavlen med englen og barna, før han snudde seg mot den fullsatte kirken. Valkyriene landet brått, høyttalerne stilnet og alle hørte hvordan Frank Steins slitte skosåler skrek mot tregulvet under snuoperasjonen hans. Politimannen rettet seg opp og fylte lungene - han hadde tydeligvis til hensikt å si noe viktig - men et sekund før han var klar til å fremføre budskapet sitt, runget residerende kapellan Fredrik Retsels røst gjennom kirken.

På prekestolen

Det første residerende kapellan Fredrik Retsel reagerte på da han stod på prekestolen foran sin menighet, var at søstrene Bjørklund hang som ballonger over sine ektemenn - brødrene Bjørklund. En halvmeter under den fløyelstrukkede manusholderen hang de, men hadde tydeligvis ikke vondt av det ettersom de vinket og smilte til ham. Fredrik Retsel vinket forsiktig tilbake med fingrene på den ene hånden.

Det neste han reagerte på, var at det var svært mørkt i kirkerommet. Ingen hadde tent lys. Men han lukket øynene og tenkte på hvor vakker kirken var når morgenlyset brøt gjennom de fargede glassene. Da han åpnet øynene igjen, hadde turbo-solen kommet i riktig posisjon. Hele menigheten under ham var skarpt og flerfarget opplyst i noen stillestående sekunder. Så fosset solen videre forbi deres verden, og kirkerommet ble igjen overlatt til blågrønn skumring.

Residerende kapellan fikk en følelse av at han hadde brutt flere liturgiske regler da han innledet gudstjenesten ved å gå opp på prekestolen. En usikker stemme bak i hodet hans sa at han egentlig skulle si og gjøre et eller annet ved alteret først. Den samme nesten uhørlige stemmen hadde også sagt noe om «upassende antrekk» da han trådte inn fra sakristiet iført sin velkjente samarie med pipekrage. Han skulle visstnok hatt den hvite alterkjolen over samarien da han kom inn.

«Hva så?» tenkte Fredrik Retsel. «Bryr Gud seg noe om liturgi og hvordan jeg er antrukket? Kunne jeg ikke egentlig ha stått her naken? Det ville selvsagt ha medført en og annen reaksjon blant menigheten, men Gud hadde sikkert gitt blaffen i det.»

Derfor valgte Fredrik Retsel å høre på seg selv fremfor den usikre stemmen bak i hodet. På veien opp prekestol-trappen hentet han fram fjernkontrollen han hadde i lommen på prestekjolen, trykket ned "play" og følte hvordan valkyriene kom veltende mot seg da han stod og så utover den fullsatte kirken og vinket med fingrene på den ene hånden til søstrene Bjørklund. Han øket volumet på musikken en anelse og la fra seg Bibelen og Werges verk på manusholderen. Han hadde ikke valgt "Valkyrierittet" fordi stykkets innhold stred mot det kristne budskap, men først og fremst fordi det hadde et sterkt uttrykk.

Han trodde ikke at han noensinne hadde hatt en så fullsatt kirke. Ikke en gang julaften. Men så hadde han heller aldri stått på prekestolen en julaften forstod han - etter å ha lest Werges manuskript. Først stusset han over at det måtte være flere til stede i kirken enn det var fastboende i Innerst, men kom til å tenke på at det hadde vært mange sommergjester i marinaen da tilværelsen revnet.

Blant menneskene der nede gjenkjente han flere. Han så Gustav Vige på fjerde rad under seg. Typografen så ned, kanskje på sine foldede hender? På raden foran gjenkjente han journalist Grever og frue som hadde med seg tre halvvoksne barn. De tre satt urolig og så ut til å ville ta bølgen ustanselig. Og de var svært samkjørt i armbevegelsene, tenkte Retsel.

Dernest gjenkjente han Ragni Sola på motstående benkerad. Utenfor henne satt en voksen yngling og holdt henne i hånden. På den andre siden satt en voksen mann Retsel syntes å gjenkjenne som bestyrerinnens ektemann. Han knuget to hender: Ragnis venstrehånd og bestyrerinnens høyre. På fremre høyre rad så han Andreas Innerst ved siden av et besynderlig todimensjonalt barn. Og bak dem kunne han ikke unngå å se Lasarus Rogn.

Et øyeblikk slo reskappen seg til ro med at han gjenkjente noen av de tilstedeværende. Mens valyriene red gjennom lydrommet, så han ned på Bibelen som han ikke hadde åpnet, og på Werges manuskript-bunke, da han plutselig kom til å tenke på at han bare hadde sett på ansiktene til de han hadde gjenkjent - det vil si til de som var omtalt i manuskriptet. Retsel hevet hodet igjen og så nok en gang utover den fullsatte kirken. Med et grøss konstaterte han at resten av menigheten bestod av grå-hvite og pregløse ansikter. Ingen av dem var formet grundig nok til å skape en navngitt personlighet. Det var som om de var skapt kun for å illudere en menneskemengde der ansiktene bare var uferdige, like masker. Det var ansikter uten ansikt. Fredrik Retsel ville skrike, men ble avbrutt av at kirkedøren gikk opp og politimannen skrittet bestemt inn.

Retsel fulgte ham takknemlig med blikket - takknemlig fordi han dermed slapp å se på alle de ansiktsløse ansiktene. Han så hvordan Frank Stein ble stående foran altertavlen i flere sekunder før han snudde seg mot menigheten i det samme som valyriene landet. Politimannen trakk pusten, men presten kom ham i forkjøpet.

Del 4

Skapelsesberetningen

Det ville være en betydelig overdrivelse å omtale Fredrik Retsels røst som Vår Herres trompet. Til nød kunne den omtales som Vår Herres seljefløyte. Men til tross for røstens lite omfangsrike volum, var det som om lydbølgene fra Retsels munn dundret mot kirkeveggene som fortsatt bar i seg et lite ekko etter den voldsomme musikken.

«Hvem er vi? Hvor kommer vi fra? Hvor går vi?» ropte presten og alle øynene ble vendt mot prekestolen der ingen andre enn søstrene Bjørklund kunne skimte annet enn Retsels hvite isse og fjonete hårkrans som syntes å sveve over den hvite pipekragen som ble blålig i det forsiktige lyset.

Retsel tok en dramatisk pause og så ned på de oppvendte ansiktene. I kirkerommets dunkelhet, ble de til dårlig opplyste målskiver for ordene hans. Han glemte at de aller fleste bare var masker. Nå så han en samling levende individer som trengte hjelp til å forstå virkeligheten de befant seg i. Og det var han som skulle hjelpe dem fram mot svaret. Politimannen foran alterringen lot luften visle ut av seg, før han duknakket forsiktig satte seg på benken ved siden av Andreas Innerst sitt todimensjonale barn.

Retsel blafret et smil mot den mørke silhuetten til Frank Stein før han trakk pusten og gjentok:

«Hvem er vi? Hvor kommer vi fra?»

Han kjente ikke svarene selv, men den ukjente i telefonen hadde sagt at han ville få hjelp til å finne de riktige ordene:

«Som prest er det min oppgave å fortelle dere at svaret står mellom disse skinninnbundne permene. (Han løftet Bibelen i sin høyre hånd og holdt den over hodet som om den var en fakkel som skulle lyse opp rommet). Men om jeg åpner boken for å lese fra den (han senket armen, la Bibelen på den fløyelskledde manusholderen, åpnet den og så rader med bokstaver), så lyder den innledende setningen som følger:'Mrgs frysba cftew ajhmæcuvæ trobsu'. Jeg kan ikke trøste dere med at jeg i vanvare har kommet til å bringe med meg en bibel på et for oss ukjent språk. For akkurat denne boken har jeg bragt med meg så lenge jeg kan huske. Jeg kan heller ikke hjelpe dere med å tolke de uforståelige ordene, fordi de ikke betyr noe. De betyr INGENTING!! (Han slamret boken med de uforståelige ordene i fløyelstrekket så en sky av støv boblet opp rundt ham. Gjennom støvskyen så han at det rykket til i kroppene nede i kirken) Jeg har trodd at denne boken inneholdt nødvendige veibeskrivelser jeg kunne benytte når jeg kom til kompliserte trafikkmaskiner i livet. I hodet mitt har jeg trodd at denne boken pekte ut den riktige veien og at den kunne fortelle meg hvem jeg er. Men i dag har jeg lest en annen bok (Han grep bunken med papir som inneholdt Werges manus med venstre hånd og sveivet den over hodet før han la den fra seg på fløyelen foran seg). Denne boka er ikke innbundet - og vil heller aldri bli det. Likevel er denne boka mitt viktigste dokument. Den er også ditt viktigste dokument (han pekte på en gråhvit målskive nede i kirkerommet) og ditt viktigste dokument (han pekte på Gustav Viges ansikt). For denne boka er vår skapelsesberetning og vår historie. På disse få ark - det er 156 av dem - står all informasjon om vår tilblivelse, våre personligheter, vår hverdag - ja hele vårt liv fram til denne uken, står her. Men så er det slutt. Det står ikke mer. Vi har angivelig ingen framtid. For i natt har representanten for han som skapte oss, gått bort. Mens vår skaper selv har trukket seg tilbake og overlatt vår virkelighet til et sinn som i øyeblikket er sykt. Vi som er samlet i denne enkle kirke, er levende sjeler i en skapt verden. Det er svaret på spørsmålene: 'Hvem er vi og hvor kommer vi fra.'

Hva så med det siste spørsmålet: 'Hvor går vi?' Vi vet at vår skaper har miste grepet på sin skapende virksomhet. Hodet hans har i øyeblikket mer enn nok med seg selv. Derfor er det bare vi selv som kan skape svaret på 'Hvor går vi'. Vi må velge nå: Skal vi ignorere at naturen er blitt gal og vil kvele denne virkeligheten? Skal vi tolerere at de fleste av oss kun er skygger med masker? Skal vi finne oss i at en syk fantasi har tuklet med fjorden og gjort den til røyk? Skal vi fortsette å leve i en liten glassbolle som tilhører en gal bevissthet i en parallell virkelighet? Eller skal vi forsøke å redde vår egen lille virkelighet? (Det gikk et dypt sukk gjennom kirken. Alle hodene der nede svingte fra side til side og svarte et stumt nei. De sorte øyepunktene i alle de grå-hvite målskivene sendte stråler av blikk mot mannen på prekestolen. Fredrik Retsel forstod at hoderistingen ikke gjaldt det siste spørsmålet, men det nest siste). Nei, vi skal selvsagt redde vår virkelighet, fordi den er den eneste vi har - den er den eneste vi kjenner. Vi skal redde den og vi skal gi et sannere liv til alle dere som bare er kulisser i dette samfunnet. Vi skal gi vår virkelighet en plass blant alle de andre. Men noen må frelse oss fra den onde ikke-eksistensen. Det er en todelt rolle. Vi trenger en person som har evne til å omskrive vår virkelighet, og vi trenger en annen person som kan sette prosessen i gang, og som er sterk nok til å holde denne virkeligheten sammen mens omskrivingen foregår. Det er blitt meg fortalt - ikke spør hvem som fortalte det - at vi har begge personene i blant oss. Både den kreative og den beskyttende.»

Gustav Vige satt med lukkede øyne og senket hode. Han visste at presten snakket om ham som den kreative. Endatil som "den kreative frelser". Han følte seg ikke kreativ, langt mindre som en frelser, men som en liten, redd gutt. Og han visste at Fredrik Retsel ville be ham reise seg og komme fram. For å få en form for velsignelse? Ville Retsel legge hånden på hodet hans slik den gamle presten med lyst i øynene hadde gjort? Og hvem var den andre såkalte frelseren - den sterke som skulle holde det lille samfunnet sammen mens han selv var ute og gjorde store gjerninger?

Gustav Vige frøs i den varme, innestengte, klamme luften.

Kirkedøren ble åpnet igjen og det gikk et sus av hviskende stemmer gjennom det høye rommet. Gustav Vige snudde seg mot inngangen og fniste fårete, men stille. Ragnvald Arntsen kom inn. Han unnlot å lukke døren bak seg - alle hodene ble vendt mot ham - den høye, tynne kroppen ble rammet inn av det dunkle lyset utenfor. Den velkjente konturen av redaktøren ble forstyrret av to utvekster. To store vinger hadde sprengt seg ut jakkestoffet på skuldrene hans. De nederste fjærene subbet mot gulvet da han skred inn. I likhet med det meste i kirken, lå ansiktet hans i skygge, men den skarpe nesen stakk fram fra dunkelheten og neseryggen ble opplyst av de mildt strenge øynene. Han stanset og ble stående midtveis mellom døren og alterringen. Det var noe han ventet på.

* * *

En av de ansiktsløse reiste seg og Arntsen la de kraftige vingene fornøyd bedre til rette, men ble stående i avventende taushet. Den ansiktsløse snakket med en merkelig kjønnsløs stemme:

«Herr biskop! De synes å ha glemt en mulig løsning i Deres redegjørelse for vår virkelighet!»

Retsel hadde ikke ventet kommentarer fra menigheten, i alle fall ikke fra de uten ansikter. Egentlig hadde han ikke trodd at de kunne tenke, langt mindre uttale en sammenhengende mening. Men her stod en ansiktsløs og fikk sammenhengende meninger ut av munnen sin. Han stirret mot ansiktet og så at det ble formet til en personlighet mens han så på det.

«Og hvem er du?» svarte han med forsøk på torden i røsten.

«Jeg er Berit...Berit Bortom. Jeg bor på Bortom gård...ja det gjør jeg, og jeg synes De herr biskop har talt vel, men jeg synes også at De har oversett en mulig utgang for dette samfunnet.»

Fredrik Retsel grep om gelenderet rundt prekestolen og kjente at fingrene stivnet, men svarte:

«Jeg takker for Deres engasjement, og jeg takker for at De tildeler meg rollen som biskop. For å ta det andre først: Jeg er ikke og vil trolig aldri bli biskop. For så å ta det viktigste, nemlig Deres kommentar: Hvilke alternativ sikter De til?»

Han spurte, men visste svaret.

«Døden», svarte Berit Bortom som mens hun stod der, utviklet kvinnelige trekk i det store ansiktet, mens kroppen hennes endret seg fra å være en skygge til å bli av kjøtt og blod, bryster, hofter og voldsomme lår. Fredrik Retsel så henne i et øyeblikk naken, men så ble hun tildekket av blomstret kjole og grå frakk. Berit Bortom var blitt en person, og Fredrik Retsel gledet seg over det, men ordene hennes skremte ham. Han pustet tungt og svarte:

«Døden? Skulle vi la oss dø i en kollektiv selvmordsaksjon?»

«Ja, hvorfor ikke?» svarte Berit Bortom og fikk stadig flere detaljer. Nå kunne Fredrik Retsel se leverflekker på hendene hennes. Han trakk ikke pusten en gang da han svarte:

«Ved å drepe oss selv, dreper vi muligheten til å lære noe nytt. Da vil vi bli gjenfødt for å oppleve det samme en gang til. Det vi opplever nå, må vi gjennom fordi det er meningen at vi skal lære noe av det.»

«Men vi kommer vel til å dø uansett?» Berit Bortom ga seg ikke.

«Ja, men når vi dør av alderdom, ulykke eller sykdom, så dør vi når vi SKAL dø, og da har vi lært det vi skal lære. Dersom vi tar vårt eget liv, så griper vi inn i den utdannelsen Skaperen har tiltenkt oss.»

«Nå snakker De mot Dem selv, herr biskop ... eller herr prest. De sa for litt siden at vår skaper er gal. At vår skaper ikke er tilregnelig og at vi derfor trenger en frelser for å overleve.»

Fredrik Retsel tenkte i noen sekunder med lukkede øyne. Han kjente at alles blikk var rettet mot pannen hans. Så åpnet han øynene og sa:

«De har helt rett, Berit Bortom. Jeg har snakket mot meg selv, og det var godt De fikk avslørt meg. Men jeg kan forsikre at jeg ikke ordla meg slik for å forvirre dere. Jeg ordla meg slik fordi jeg ikke visste bedre. Etter Deres kommentar, Berit Bortom, vet jeg mer, og nå er jeg sikker på at svaret mitt er riktig. Dersom vi velger kollektivt selvmord som løsning, så vil vi også måtte finne oss i kollektiv gjenfødelse. Dersom vi velger å finne en løsning som gir fortsatt liv for Innerst, så vil vi kunne gå videre i åndelig utvikling etter dette livet.»

Berit Bortom ga seg ikke:

«Jeg beklager å si det, herr prest, men De snakker ikke som en prest i Den norske kirke.»

«Jeg er ikke en prest i Den norske kirke. Jeg er en prest i den menneskelige kirke», svarte Retsel og undret seg over sine egne ord. Hvor kom de fra?

«Takk skal De ha herr biskop - dét må De være i den menneskelige kirke - for Deres klare svar. Jeg vil støtte Dem i Deres virke.»

Fredrik Retsel sukket fornøyd, og sa:

«Da skal rette vedkommende på orden på tilværelsen vår.»

Ut av én virkelighet

Politibetjent Frank Stein hadde fulgt den uutalte ordren fra prekestolen, hadde samlet den vide frakken rundt seg og satt seg ned på fremste benkerad ved siden av et flatt barn. Da han løftet blikket mot det diffuse omrisset av presten, var øynene hans blitt gale igjen. Det flimret. Alt flimret. Mottagerforholdene var blitt vanskelige igjen. (Ta det med ro, gamle etterforsker, tenkte han. Du er fortsatt sliten. Steng ute litt informasjon, så funker de igjen). Han lukket øynene og hørte på det merkverdige som den lille presten sa. Flere ganger var han fristet til å åpne øynene, men han klarte å motstå fristelsen. Han satt med en hånd på hvert lår - anspent som om han satt klar til å ta et sprang mot en angriper. Da presten snakket om frelseren - en frelser som ikke var identisk med vedkommende Vibeke var fortrolig med - måtte han gi øyelokkene en skarp ordre om å holde seg i nedrullet tilstand. Ordren ble etterfulgt. Men da han hørte at kirkedøren ble åpnet, etterfulgt av et merkelig sus - et sus som ikke bare kom fra menneskene i kirken, men som fra fjær mot luft - klarte han ikke lenger å holde øynene lukket. Han holdt hodet høyt - en naturlig stilling når ørene skal være alene om å innhente informasjon om det som skjer rundt et delvis lukket hode - og da lyden utløste rullegardinene foran øyeeplene hans, så han rett mot altertavlen. Engelen som da Frank Stein kom inn, hadde sett ut slik engelen skulle i henhold til altertavlens spesifikasjoner, hadde forandret seg igjen. Nok en gang var den blitt en streng, middelaldrende mann med blikket rett i Franks nyåpnede øyne. Politimannen orket ikke se på den og vendte hodet mot kirkedøren. Mennesket som kom inn, gikk i sin egen skygge, men Frank Stein kunne se at det var store vinger som skapte suset som fylte kirkerommet. Da skikkelsen hadde nådd halvveis opp midtgangen, stanset den og ansiktet ble truffet av en sparsom bunt lys som var farget av glassmosaikken i de høye vinduene på hver side av altertavlen. Selv om lyset bragte med seg fargen av et rødt kors og oransje lysflammer, og selv om politimannens mottagerforhold ble stadig dårligere, så han at den bevingede nyankomne var identisk med engelen på altertavlen.

Frank Stein reiste seg uten å vite hvorfor - men kjente i bakhodet at det var spørsmål, forvirring og en klyse angst som drev ham. Veggene rundt ham var blitt til elektriske forstyrrelser, personene rundt ham var skygger fra en nymåne, benken han hadde sittet på, var oppadstigende luft, taket over ham var himmel med skiftende farge og blinkende lyn, engelen i midtgangen var en stripe vibrerende lys.

«Nå går øynene mine til helvete», tenkte Frank Stein. Han stengte lyset ute nok en gang og sank sammen på benken igjen. Han anstrengte seg for å puste rolig - inn og ut ved hjelp av mellomgulvet for å få mest mulig oksygen dypets mulig ned i lungene. Presset fra ryggstøet på benken avtok. Det samme gjorde lyden av en stemme. «Så er jeg altså i ferd med å miste hørselen i tillegg», tenkte Frank Stein, men torte fortsatt ikke åpne øynene - flimringen skremte ham mest. Uten øyne ville han være en dårlig politimann. Benken under ham ble hardere og mer knudrete.

«Så var vel nervene i ræva blitt gale de også».

Et mildt vindpust strøk over ansiktet hans og et varmt lys traff huden og de lukkede øyelokkene. «Så har de vel endelig innsett at de må tenne lys i denne kirken», tenkte han og åpnet forsiktig det ene øyet.

Naturen rundt ham var vakker. Han satt i utkanten av et hugstfelt, på en stubbe. Rundt ham vokste det nyplantede grantrær og enkelte mellomstore bjerketrær. Solen var sommerlig høy på en skyfri himmel. Det var varmt og han svettet allerede i Colombo-frakken. Nevene hans lå fortsatt med spente sener på lårene. Han lot dem skyve fra og stod oppreist. Så åpnet han det andre øyet, mens han lot haken synke og munnen åpne seg i et spørrende gap. Verden rundt ham flimret ikke. Fugler kvitret i luften. Verden rundt ham var hel og slik han kjente den etter et liv som en del av den. Kirken han hadde vært inne i, så han ingenting til, men han gjenkjente omgivelsene. Stubben der han hadde sittet, stod der første benkerad i kirken ville ha stått.

Frank Stein krøllet øyebrynene og pustet heftig ut gjennom nesen før han begynte å gå usikkert rundt i hugstfeltet. Sommervarmen ble enda mer plagsom og han vrengte av seg frakken. Han gikk mot grusveien som hadde vært veien til kirken og riksvei 714. Nå var den tydeligvis bare veien til riksvei 714. Kirken var ikke der lenger. Det var lykkeligvis tjenestebilen hans - den grå Volvoen. Den stod parkert på en gresskledd slette ved veien. Men tankene hans var mer opptatt av alt som hadde forsvunnet de siste timene. Først liket av Henrik Werge, deretter kirken og alle som var i den. Bildene av opplevelsene dannet plakater i hodet hans. Plakatene skapte to tanker som utviklet seg parallelt:

«Jeg har forstått at det ikke finnes én sannhet. Takk og takk for det, men hva i all verden er det som skjer nå?» sa den ene tanken, mens den andre syslet med Henrik Werge:

«Jeg fant ham, og jeg har løst oppdraget. Eller har jeg ikke gjort det? Kan jeg melde tilbake at saken er ferdig etterforsket og reise hjem til en uinteressert hustru? Var Henrik Werges lik i strandkanten bare en illusjon, eller fant jeg ham virkelig? Er virkeligheten i likhet med sannheten ikke en konstant, men en variabel som kan påvirkes?»

Frank Stein stod et øyeblikk ubesluttsom ved siden av grusveien. Han visste ikke hvilken retning han skulle velge. Han kunne gå tilbake til stubben, sette seg og håpe at kirken ville smette på plass over ham igjen. Eller han kunne gå mot riksveien og håpe å få haik med en passerende turist bare for å komme seg bort fra dette stedet.

Han kunne sette seg inn i bilen, håpe at øynene fortsatt ville fungere og kjøre selv.

Han ble stående i noen minutter mens hendene klamret seg til frakken. Så løftet han høyrehånden for å klø seg på haken. Han konstaterte at han var svært ubarbert. Faktisk så ubarbert at han måtte karakteriseres som skjeggete. Han trakk i en samling skjeggstrå. Nesten en centimeter lange. Det skremte ham mer enn alt det andre han hadde opplevd de siste timene. Riktignok hadde han ikke barbert seg samme morgen, men at skjegget skulle vokse en centimeter i løpet av ett døgn, var mer enn han kunne få hodet til å akseptere.

Han begynte febrilsk å lete i frakkelommene og fant mobiltelefonen. Batteriet var tomt. Det samme var hans eget indre batteri. Han følte seg fullstendig utbrent og svært slapp i kroppen. Meterne fram til grusveien som knyttet Innerst til riksvei 714, var veldig lange.

«Sprøyt», tenkte Frank Stein:

«En meter kan ikke være lenger enn en meter».

Han subbet ustøtt mot veien, kjente hvordan blodet forsvant fra hodet da han omsider satte skoene på grusen og sank sammen. Først lot han baken dumpe ned på det steinete underlaget, så ség overkroppen mot bakken og han ble liggende med ansiktet mot grusen, mens hendene hans grafset krampaktig blant småstein. Han veltet over på siden og krøllet seg sammen i fosterstilling.

En frelser var allerede født

I kirken var det ingen som registrerte at politimannen forsvant. For det første fordi de hadde mer enn nok med å konsentrere seg om det som ble sagt, og å stirre på den bevingede redaktøren som stod i midtgangen.

For det andre fordi politimannen faktisk fortsatt satt på plassen sin, men kroppen hans gikk i ett med skyggene og ansiktstrekkene syntes å smuldre bort. Han ble som de andre grå-maskede, ansiktsløse skyggene.

* * *

Gustav Vige trodde ikke det var mulig for ham å tenke på annet enn oppgaven han visste han var blitt tildelt. Han var angivelig frelseren Innerst trengte for å overleve. Men synet av redaktøren i midtgangen slettet alle frelser-tankene hans.

«Hvordan kan du tenke på noe annet enn oppgaven?» tenkte han. Men Arntsen med de store vingene gjorde det hele svært enkelt. Det var ikke plass i hodet hans til annet enn bildet av den høye, magre mannen der han stod i midtgangen med de kraftige vingene som hadde sprengt seg ut gjennom jakkestoffet over de kantete skuldrene. Men den samme tanken som påstod at all plass var opptatt av akkurat dette, minnet ham på engelen som satt på brystet hans den gangen - den gangen i hans grå tilværelse i hybelleiligheten i byen. Den engelen hadde ikke vært en middelaldrende mann, men en myk - veldig myk - kvinne. Ikke seksuelt myk, men myk av følelser. «Når en engel kan være så myk, så må også engelen Arntsen være følelsesmessig myk», tenkte Gustav.

Da Berit Bortom hadde utnevnt Fredrik Retsel til biskop for Den menneskelige kirke, satte redaktøren seg i bevegelse igjen. For hvert skritt den lange mannen tok, løftet vingene seg ørlite for ikke å presse for hardt mot gulvet.

«De er ikke laget for å gå med», tenkte Gustav Vige og forestilte seg hvor ubehagelig det måtte være å ha fjærbelagte utvekster fra skuldrene - utvekster som subbet i gulvet og skapte press på vingeleddet i skulderpartiet.

Arntsen gikk bestemt opp midtgangen, som om han ikke visste at alle stirret på det kraftige fly-utstyret hans, eller som om han ga blaffen i at alle stirret på det. Da han kom opp til alterringen og snudde seg mot menigheten, forstod Gustav Vige at redaktøren var vingene svært bevisst, og at han visste hvordan de fungerte: Ragnvald Arntsen bruste kjapt med fjærene for å få lagt alle på riktig plass, så slo han et par raske slag med vingene, svevde noen sekunder et par centimeter over gulvplankene mens ansiktet var vendt alvorlig mot kirkerommet.

«Dere har vel ikke lagt merke til det før», sa Arntsen med stille, sterk røst:

«men jeg har hatt disse vingene hele tiden. De er ofte til bry fordi jeg har det med å sveive ned kaffekopper og blomsterpotter når jeg snur meg. Uansett: Jeg er den samme personen som dere kjenner, selv om dere ikke har lagt merke til mitt iøyenfallende handikap. Vingene mine er en del av den uniformen universets skaper har iført sin hær. Ferdig med det. Vår reskapp har satt dere inn i situasjonen, og jeg kan forsikre dere om at han ikke har overdrevet. Dere er en ansamling figurer som er skapt av en hjerne som nå ligger i koma. Dersom denne virkeligheten skal bestå, og dersom den skal ha muligheten til å kunne bli noe mer enn bilder i et døende hode, må Gustav Vige - han som allerede er omtalt som den kreative frelseren - oppsøke skaperen og hjelpe ham til å gi vår virkelighet en fast form. Hvorfor vi velger akkurat Gustav Vige til denne jobben? Jo, fordi han var den første som ble skapt. Denne virkelighets skaper - Henrik Werge - skapte først Gustav Vige. De to kjenner hverandre best. Og Gustav Vige er blitt gitt så mange virkelige sider at han kan fungere også i virkeligheten som befinner seg utenfor vårt lille samfunn. Dersom dere synes at jeg nå snakker som Charlton Heston i "De ti bud", så får dere ha meg unnskyldt.» Arntsen avbrøt seg selv, slo ergerlig et slag med vingene fordi han kom på at ingen i kirken visste hva han snakket om. Werge hadde aldri omtalt den filmen i denne virkeligheten. Han kremtet brydd, fant fram pakken med Blå strek fra baklommen, rullet kjapt en sigarett og tente på busta så det freste gnister nedover jakkebrystet hans.

«Bare ikke fjærene tar fyr», tenkte Gustav Vige. Arntsen tok et dypt drag og fortsatte med en stemme som var ullen av røyk:

«Det er jævli vanskelig å snakke om dette. Jeg kunne selvsagt ha skrevet en leder om det i Tia, men de leser dere vel ikke uansett. Derfor får det bli som det blir nå. (Han slo nok en gang et par slag med vingene - hang et øyeblikk over gulvet før han satte føttene stille tilbake på underlaget igjen - og fortsatte) Gustav Vige skal redde denne lille virkeligheten ved å innlemme den i virkeligheten som omfatter hele planeten. Det betyr ikke at han gjør vår virkelighet mer virkelig enn den er nå, men at den blir en del av den globale virkelighet og dermed ikke går til grunne. Det er opp gjennom tidene blitt skapt et uendelig antall virkeligheter på samme nivå som vår. Barn har laget seg egne virkeligheter der de har stengt seg inne fordi de har følt seg trygge der. Dagdrømmere har laget sin egen virkelighet der de har fungert bedre enn i den verden som er utenfor. Mennesker samfunnet utenfor har karakterisert som sinnssyke, har bygget opp sin egen virkelighet for å kunne fungere i det minste ett sted. Forfattere har konstruert egne virkeligheter i hodene sine og har forlatt dem dersom de har fått dele dem med andre ved å utgi dem i bokform.

Alle som har laget virkeligheter i hodene sine, har trodd at deres personlige virkelighet bare har levd der inne. Men det er ikke slik. Alle skapte virkeligheter er reelle. Det vet jeg, og nå vet dere det også. De av dere som har en personlighet, fatter dette bedre enn alle dere andre som bare er laget for å fylle ut et indre bilde. Men når Gustav Vige kommer fram til skaperen og får redigert hodet hans, så skal også dere som er kulisser, bli personligheter med navn og særegne trekk. Dere vet ikke at dere akkurat nå ser forjævlig ut, fordi jeg bare oppfatter dere som en grå masse, noe dere også er. Men Gustav Vige skal få skaperen til å gi dere fullstendig liv.»

Gustav Vige hadde reist seg fra plassen sin og gått ut i midtgangen - ikke fordi han hadde spesielt lyst til å vise seg fram, men fordi han følte et sterkt behov for å si noe til alle og Arntsen i særdeleshet. For Arntsen var Arntsen uansett om han hadde vinger, mente Gustav. Han klamret seg til endestykket på benkeraden. Det var vakkert utskåret som en lilje på toppen og neven hans forsøkte å klemme liv i blomsten av tre.

«Kan jeg spørre om noe?» ropte han da den bevingede redaktøren trakk pusten. Arntsen lot frontlyktene sveipe over interiøret selv om han visste hvor spørsmålets opphavsmann stod. Da blikket traff Vige, ble det innsnevret til en tynn stråle som målte typografen fra de slitte joggeskoene til det høye hårfestet før det samlet seg om ansiktet og til slutt skjøt to spyd inn i Viges pupiller. Gustav reagerte som om han var blitt beskutt av et dobbeltskudd der skytteren hadde vært kjapp nok til å forandre skuddretning i løpet av en brøkdel av et sekund. Det første skuddet traff i venstre hjernehalvdel - det andre i høyre. Hodet hans smalt bakover som det ville ha gjort om han hadde vært mål for to blyfylte prosjektiler, men han rettet det raskt opp igjen uten å spre hodeinnholdet som blodig søl over de som satt bak ham. Gustav Vige så bilder han ikke kunne sette titler på. Det var hendelser og scener fra et liv han ikke visste noe om.

Han så moren som rullet ned trappen og han følte sin egen gråt i halsen da han presset det unge ansiktet sitt mot de døde brystene hennes. I nakken kjente han tunge tårer og hørte hese hikst fra en mann han trodde han hatet. Han snudde seg og så farens unge ansikt. Ikke det alkoholiserte, slitte ansiktet til den mannen han hatet, men det egentlige, nakne pappa-ansiktet. Et ansikt han hadde elsket før hendelsen, men ikke visste hadde eksistert. Eller kanskje det ikke hadde eksistert før nå - før engelen Arntsen hadde skutt ny virkelighet inn i hodet hans.

Bildene flagret forbi ham - i en rolig krok av hjernen ble det forelest om opplevelsen til døende mennesker. De får se livet i raske filmglimt - i revy, sa de, men han likte ikke betegnelsen "revy" fordi han forbandt ordet med noe morsomt - og livet var sjeldent morsomt.

Detaljer fra folkeskolen og realskolen falt inn i hodet hans og bygget opp hele bilder som biter i et puslespill. Forelskelser og skuffelser. Hun søte med hesteansiktet som hadde foreldre i Jehovas vitner, gode karakterer på norsk-stiler og strykkarakterer på matematikkprøver, for tidlig sædavgang, busser han ikke nådde, og klamme busseter mens husene fòr forbi utenfor, tre flasker eksportøl og svimmelhet, læretid blant voksne, tomme TV-serier som sugde ut hjernen, ideen om tidenes roman, statsministerskifte, skummende sjø og skummende øl, cicero og punkter og skrifter, lukten av trykksverte, knirkende trapper, Wagner i en eksplosjon av døende blomster, uinteressante avissider med artikler om lekeplasser og kommunestyremøtet som sa nei. Det raste inn og passerte, men sporene av minnene festet seg inne i hodet hans. Et helt liv skjøt engelen Arntsen inn i ham i løpet av et eneste dobbeltskudd. Gustav Vige ble hel - en hel person - en virkelig person - en person med fortid.

Gustav pustet tungt etter anslaget. Neven hans hadde deformert liljen av tre. Nå så den ut som en fakkel. Gammel kvae klistret seg til fingrene hans. Han hostet kort og følte seg som om han var høy og mørk med brede skuldre og gnistrende guddommelig styrke i hendene. Stemmen hans hadde fått basunens kraft:

«Jeg er klar, Arntsen. Omsider er jeg klar, og jeg vet hva jeg skal gjøre.»

Han gikk mot Arntsen som foldet ut vingene sine. De stod som to hvite seil rundt den magre kroppen. Residerende kapellan Fredrik Retsel dukket fram fra skyggene og stod ved siden av engelen og rakte fram en bunke ark som Gustav Vige grep og klemte mot brystet.

«Du er som en sommerfugl», ropte typografen og stanset ikke før han kjente den lett brente tobakkslukten av engelens jakke.

«Jeg er sommerfuglens drøm», svarte Ragnvald Arntsen og brettet vingene forsiktig rundt ham.

Nestenulykke

Bussjåføren lot refleksene overta. Han klarte å bremse og stanse det tunge kjøretøyet en desimeter før det ville ha knust Frank Steins hode. Politimannen hadde hørt at bussen kom og han hadde trukket pusten dypt like før han regnet med at mange tonn transportmaskin ville gjøre ham til saft. Han ville ikke forsøke å rulle seg unna. Livet hans var blitt så sammenkveilet at han ikke orket tanken på å finne en endesnor han kunne begynne å trekke i for å rekke opp hele børen. Da det svarte gummihjulet hadde stanset foran ansiktet hans i en sky av sprutende grus, hadde Frank Stein bannet styggere enn han noensinne hadde gjort tidligere. Sinnet hadde gitt ham fornyet kraft og forsterket galskapen inne i ham. Han hadde reist seg, børstet buksene rene, plukket opp frakken og funnet fram ID-kortet sitt som han hadde holdt foran seg mot bussens frontvindu:

«Det er fra politiet. Kjenner de denne mannen?» spurte han faretruende politi-rolig og flerret leppene vekk fra tennene som hadde lyst hvitt langt inn i den allerede skrekkslagne sjelen til sjåføren. Frank Stein brakk rolig opp bussens foldedør. Så steg han opp de få trinnene mens de oppsperrede øynene hans skjøt vill galskap inn i sjåførens tåkete pupiller og lot den eksplodere i mannens hode.

Bussen hadde kun én passasjer - han het Bertil Gjø og kom hjem til tre ukers fri etter to uker på plattform. Bertil Gjø hadde lært litt om mennesker og forstod straks at han som utga seg for å være politimann, var i en tilstand der tvangstrøye og neddoping var eneste redning. Bertil konstaterte også at sjåførens indre hadde veltet og at den stakkars mannen hadde et akutt behov for psykiatrisk behandling. Bertil reiste seg stille, rygget lenger bak i bussen og sank ned bak en seterygg mens han slo inn 113 på mobiltelefonen. Hviskende forklarte han situasjonen for en profesjonell person som straks sendte en utrykningsbil fra ambulansevakten i Orkanger. Mens Bertil lett skjelvende bak seteryggen ventet på ambulansen, hørte han hvordan mennesket som bussen nesten hadde knust, plaget den allerede svært plagede sjåføren med gjentatte merkelige spørsmål:

«Kjenner du denne mannen?» ("Fyren holdt et ID-kort helt opp i ansiktet til sjåføren som bare siklet til svar", sa Bertil Gjø senere).

«Har noen tatt denne bussen?» ("Hva mente han med det? Spurte han om noen hadde stjålet lokalbussen, eller antydet han at passasjerer var så sjeldent at han kunne kreve en navneliste over de som benyttet den?")

«Har sitroner fjær?» ("Mente han virkelig å spørre om noe så fjollete, eller forsøkte han bare å vippe den allerede vippende sjåføren ytterligere av pinnen?").

Til slutt orket ikke Bertil være passivt vitne til den verbale torturen lenger. Han bykset fram og forsøkte å presse den gale mannen ut bussdøren, men den heroiske redningsaksjonen ble straks avlyst da han fikk en revolver presset opp i nesen.

Han trakk seg derfor enda mer skjelvende tilbake til bakerste seterad, ringte til lensmannen og ga en heseblesende springende beskrivelse av opplevelsen. Da den gale så ut til å ha glemt at Bertil var der, og bare fortsatte sitt vanvittige forhør av den nå høylytt bablende sjåføren, ringte han 113 igjen og ba dem få fart på ambulansen.

Ulykke

Ambulansepersonellet ble ikke hindret i arbeidet da de brakk bussjåførens fingre løs fra rattet og bandt ham fast til båren bak i ambulansen. Men de syntes det var heller uvanlig at den uflidde fyren som utga seg for å være politimann, hele tiden hang etter dem og ropte:

«Dette er sannheten og jeg har funnet den!» mens han veivet med en revolver. Den merkelige politimannen ville heller ikke gi dem noen forklaring på hvorfor bussjåføren plutselig hadde fått et så totalt mentalt sammenbrudd. Og da de forsøkte å få melderen i tale, hadde politimannen rettet våpenet mot dem og uttalt iskaldt at dette var en sak for en eller annen spesiell avdeling. Så da ambulansen forlot stedet - uten sirene for ikke å rote til ytterligere i pasientens mentale ruiner - tok ambulansesjåføren kontakt med den lokale lensmannen som svarte at han ikke var ukjent med situasjonen.

Da ambulansen forlot det som kunne ha vært et ulykkessted - og som kanskje var det - gikk den nesten-forulykkede ut av bussen og pekte mot hogstfeltet ved veien:

«Dere har en vakker kirke», sa han til den skremte Bertil Gjø før han skrittet raskt mot en grå Volvo som stod på en slette ved veien. Den gale mannen veivet med armene og reagerte ikke da han mistet revolveren i grusen. Det gjorde heller ikke Bertil som fulgte ham på 20 meters forhåpentlig trygg avstand. Oljearbeideren så at den gale slapp frakken på bakken, låste opp bildøren, satte seg inn, koblet en mobiltelefon til bilens sigarettenner og slo et nummer.

* * *

Frank Stein hørte at det ringte i den andre enden.

«Leander», svarte det omsider og Frank Stein trakk pusten. Tenkte på den friske tonen han en gang i tiden hadde ønsket å benytte, men klarte ikke å skru over til 'frisk tone'. Ble bare sittende å høre på det tomme suset i den lille plastikkdingsen.

«Hallo», sa Leander. Ikke som et spørsmål, men som en ordre.

Frank Stein hostet og svarte:

«Det er meg - det er Frank.» Stemmen hans var flat.

«Frank, er det deg?»

«Mener bestemt at jeg sa det ja. Oppdraget er utført.»

«Frank, hvor er du? Jeg har ventet å høre fra deg i 16 dager? Herregud mann, vi har hatt folk ute og lett etter deg. Hvor fanken er du?»

Frank Stein rettet seg opp, skulet mot mannen utenfor bilen. Ble Colombo igjen og smilte kaldt. Det fikk mannen til å trekke seg lenger unna:

«Oppriktig talt, Jeronimus, jeg ringte deg i går og fortalte at jeg befinner meg i Innerst. Jeg har gjennomført en rekke samtaler og jeg har funnet ettersøkte person. Dessverre var vedkommende død, og hadde tydeligvis ligget for lenge i det svært saltholdige vannet her oppe. Jeg har således ikke noe lik å fremvise, men jeg så ham og jeg kan bevitne at han er død - borte. Vil du være snill å varsle POTs spesielle avdeling.»

«Du ringte meg ikke i går, Frank, men for 16 dager siden. Og da sa du at du var på et sted du kalte Innerst. Men jeg har ikke funnet det på kartet. Jeg har sendt ut folk som har lett etter deg. Jeg har jagd ut lensmenn og lensmannsbetjenter over hele Sør-Trøndelag. Hvor faen er Innerst, Frank?!»

«Et øyeblikk, dette blir ganske mye på en gang. Påstår du at jeg ikke ringte deg i går, men for 16 dager siden?»

«Korrekt oppfattet.»

«Jeg er sikker på at det var i går. Men OK ferdig. Så påstår du at du ikke kan finne Innerst på kartet?»

«Korrekt oppfattet.»

«Har du fylkeskartet foran deg? Kanskje til og med et oppdatert kart?»

«Et øyeblikk....ja, nå har jeg det foran meg, og ja, det er siste utgave.»

«Greit, da følger du riksvei 714 fra Orkanger.»

«Javel.»

«Du passerer Gangåsvatnet og Våvatnet.»

«Javel.»

«Du passerer Krokstadøra, Slørdalen og Mjønes.»

«Ja-ja!»

«Noen få kilometer etter Mjønes, gjør 714 en knekk mot vest, der er det en avkjøring til Innerst.»

«Et øyeblikk....nei, der er det en avkjøring til Fenes, og den veien går videre mot Moldtun.»

«Fenes? Moldtun? Nå må du skjerpe deg Leander! Det er vanligvis ikke vanskeligere å lese et kart enn en telefonkatalog! Hva står det etter knekken på 714?»

«Faen ta deg, Frank! Det står ikke Innerst, det står Fenes. Stedet ligger innerst i Imsterfjorden som har noen øyer. Den nærmest Fenes heter....skal vi se... Kattøya. Og om du har moro av å vite det, så har jeg fått data'n til å søke etter "Innerst", men det finnes ikke et slikt sted i Norge. Dessuten har du altså vært borte i 16 døgn og for å være helt ærlig: Jeg trodde du var død.»

«Det er i så fall en betydelig overdrivelse. Det samme kan det være. Noen har tuklet med kartet ditt Leander. Kontakt Den spesielle avdelingen og si at jeg har gjort jobben. Nå reiser jeg hjem til Reidun.»

«Reidun?»

«Kona mi for faen!»

«Heter ikke hun Vibeke?»

«....Javel så heter hun Vibeke. Nå reiser jeg hjem til Vibeke.»

«Vent litt, Frank. Jeg får inn en beskjed her... hold forbindelsen.»

Frank Stein lente hodet mot nakkestøtten og stønnet. Han så at den irriterende nysgjerrig busspassasjeren stod 20 meter borte i veien og trodde seg skjult bak en einerbusk. Henrik J. Leander var tilbake i telefonen. Stemmen hans virket sliten:

«Fikk akkurat inn en beskjed om at lensmannen i Snillfjord for tre kvarter siden anmodet om bevæpning på grunn av en episode i Fenes. En uflidd fyr har truet en bussjåfør med revolver, og visstnok gjort livet surt for ambulansepersonell også. Har du registrert noe Frank?»

«Brett ut ørene dine!! Jeg er i Innerst og jeg akter å dra herfra straks denne idiotiske samtalen er over! Greit!?»

«Det er greit - det er greit. Ta det med ro. Men du må vente litt. Jeg sender ut noen teknikere som kan se på funnstedet. Du vet hvor kravstore de er i Den spesielle avdeling. Og hos Statsadvokaten. Kan du bare vente ved veien og vise dem hvor du fant ettersøkte? De er der om - skal vi se - to timer?»

«Greit.»

«Venter du?»

«Ja selvfølgelig venter jeg. Herregud, jeg har vært i denne bransjen en stund. Men hva med deg, Henrik Jeronimus? Det er ganske sterkt å glemme at jeg ringte deg i går?»

«Bare vent akkurat der Frank, så kommer teknikerne om to timer. OK?»

«Ja-ja!»

Frank Stein brøt forbindelsen og ristet på hodet.

«Sjefen min er blitt sprut gal!» ropte han mot frontruten, og gikk ut av bilen. Han hørte en sirene.

«Her går det unna, mumlet han og plukket opp frakken som noen hadde slengt fra seg utenfor bilen. Han tok den på seg for å se respektabel ut når kollegene kom. Mannen bak einerbusken snakket iherdig i en mobiltelefon. Sirenene stilnet, men det blinket blått mellom trærne mot riksveien. Dempede kommandorop, kvister som knakk sprøtt, lyden av tunge støvler mot jord. Frank Stein stilte seg midt på grusveien med front mot kollegene som av en eller annen grunn hadde forlatt bilene for å ankomme til fots. Han var så sliten. Han var så trøtt at han kunne sovne stående. Politietterforskeren bøyde hodet trett og fikk øye på sin egen revolver i grusen like foran seg.

«Men i jøssenamn», mumlet han og bøyde seg for å plukke opp våpenet.

«Stå helt stille, det er fra politiet!» brølte en metallisk megafonstemme over veien og hugstfeltet. Frank Stein klarte ikke å stedfeste stemmen. Han blåste irritert, tenkte «jævla ferskinger», grep revolveren, reiste seg og holdt våpenet på strak arm for å sjekke om kornet var skadet.

Megafonstemmen igjen, men med tilløp til hysteri:

«Det er fra politiet! Legg fra deg våpenet!»

«Våpen? Er det den forskrudde busspassasjeren som har et våpen?», tenkte Frank Stein og svingte sakte rundt, mens han fortsatt holdt revolveren på strak arm foran seg. Løpet beskrev en bue mot skogen bak.

Et dobbeltskudd skapte ekko over Innerst-skåla, men Frank Stein hørte det ikke. I likhet med dobbelskuddet som hadde rammet Gustav Vige i en annen virkelighet, satte også dette i gang en hyper-rask visning av bilder fra et liv. Men i motsetning til dobbelskuddet i Viges virkelighet, medførte denne virkelighets to blyfylte prosjektiler at målets hode eksploderte og spredte det røde innholdet sitt over den grå grusen. Frank Stein falt sammen i fosterstilling for andre gang i løpet av kort tid.

Bak einerbusken kastet Bertil Gjø opp en sandwich han hadde betalt dyrt for.

To samtaler

Overbetjent Henrik J. Leander fikk beskjeden et kvarter senere. Han grov fingrene inn i tinningene og stønnet tungt. Så slo han et nummer på telefonen og presenterte seg ikke da han fikk svar:

«Hva er det egentlig dere driver med i den jævla spesielle avdelingen deres?»

«Det har jeg dessverre ikke anledning til å diskutere med deg, Leander», svarte stemmen Henrik J. Leander kjente igjen fra tidligere samtaler de siste fjorten dagene.

«Nei, du har vel ikke det. Men jeg kan meddele deg at Frank Stein har løst oppdraget.»

«Jeg vet det. Vi har fått medisinske signaler fra primærmålet som tilsier at sekundærmålet er eliminert.»

«Hva faen er det du snakker om?»

«Jeg forsøker å si deg at vi vet Frank Stein har gjort jobben.»

«Vet du også at Frank Stein er død? At han antagelig døde som en gærning? Og at han ble skutt av to vettskremte og utrenede lensmannsbetjenter med hver sin karabin?»

«Fikk nettopp beskjed om det. Vi beklager selvsagt, men jeg kan tillegge at det ikke er uvanlig.»

«Er det ikke uvanlig at en polititjenestemann blir skutt av to andre polititjenestemenn?!»

«Akkurat dét er selvsagt uvanlig, men kanskje det beste for alle parter - ikke minst for etterforskeren selv. Det jeg forsøksvis prøver å fortelle deg, er at denne type saker dessverre har medført at det har gått over styr for etterforskeren. Det har skjedd flere ganger tidligere. Det er derfor vi har forhandlet oss fram til en såvidt god etterlatt-erstatning.»

«Rørende omtenksomt.»

«Vil du at jeg kontakter etterlatte?»

«Nei, oppriktig talt, det tror jeg ikke hun har godt av. Jeg ordner det selv.»

«Takk skal du ha.»

«Piss meg i øret», svarte overbetjent Henrik J. Leander og la på røret. Han gjorde det på en tjenestemessig korrekt måte. Deretter oppførte han seg tjenestemessig ukorrekt ved å velte det billige skrivebordet sitt, brøle en del svært tjenestemessig lite korrekte ord, sette skrivebordet opp på bena igjen og gråte tjenestemessig ukorrekt i fem minutter. Han rekvirerte en tjenestebil med sjåfør og kjørte hjem til Vibeke Stein som han hadde hatt flere forsøksvis beroligende samtaler med de siste fjorten dagene. Da han stående i døråpningen fortalte hva som hadde skjedd med ektemannen, gråt han mer enn henne.

Skaper orden

En voldsom røst kunne ha fylt Innerst-skåla. En røst av torden kunne fått ordene til å velte ned mellom fjellene og fylt den naturskapte skåla som glødende lava. Eller dersom du liker et mer hverdagslig bilde: Røsten kunne ha fylt Innerst-skåla som tomatsuppen fyller suppetallerkenen. Dundrende blodrød kunne røsten ha pulsert i øregangene til Gustav Vige, Ragni Sola, William Greve, Fredrik Retsel, Lasarus Rogn, søstrene Bjørklund, Andreas Innerst og alle de grå. Selv om de på kort tid har opplevd mye merkelig, ville denne røsten ha forandret deres syn på virkeligheten. Men Ragnvald Arntsen ville ikke ha endret sin oppfatning. Han hører egentlig til et sted utenfor.

Det er min røst som kunne ha dundret mellom fjellene, og jeg skulle ha fortalt menneskene der at det er jeg som er skaperen bak skaperen. Men jeg ønsker ikke å skremme dem unødig. De har allerede opplevd nok. De har allerede innsett at virkeligheten har mange lag. Selvsagt hadde det vært en stor opplevelse for meg personlig å framstå med tordenrøst over hodene deres. Men når jeg likevel ikke drister meg til å gjøre det fristelsen ber meg om, så skyldes det ren beskjedenhet. La oss heller konsentrere oss om innerstværingene, så lover jeg å komme tilbake til meg selv senere.

* * *

Ingen vet hvilken makt som ligger i en engels vinger. Men da vingene åpner seg igjen rundt Gustav Vige, kjenner han fortsatt en svakt duft av brent jakkestoff, men han ser ikke opphavet til lukten. Han står på parkeringsplassen foran sykehuset i sin fødeby. Han krammer en bunke papirark med en gummistrikk rundt mot brystet sitt, og han er ikke i tvil om hvor han skal gå.

I resepsjonen får han anvist Henrik Werges rom. Pleierskene synes det er hyggelig at mannen i koma endelig får besøk av noen. De har hatt vondt av det komatiske mennesket som aldri får besøk. Riktignok har noen lærerkolleger av ham vært innom og avlevert en blomsterbukett, men det besøket var lite hjertelig. Pleiersker synes alltid at mangel på hjertelighet er trist.

Gustav finner Henrik Werge med diverse medisinske apparater tilknyttet kroppen. Det plystret, piper, blinker og stønner fra apparatene. Gustav Vige trekker fram en stol, han legger bunken med ark på lårene, så manøvrerer han stolen inntil hodeenden av sengen. Han bøyer seg mot den komatiske forfatters øre og begynner å lese høyt fra manuskriptet. Mens han leser, foretar Gustav Vige en verbal korrektur av forfatterens eget manus. Rett inn i den ferierende hjerne - en hjerne som selvsagt lever i beste velgående, den har bare koblet seg fra kroppen. Gustav Vige leser inn sin versjon av manuset i denne hjernen, for det er i denne hjernen Gustavs virkelighet befinner seg. Mens Gustav leser, foretar han først endringer i sitt eget hode - et hode som absolutt ikke er komatisk. Han gjør den virkeligheten han representerer, mer virkelig enn Henrik Werge som den amatør han er, noensinne hadde maktet å gjøre den. For Gustav Vige har stor kreativitet i seg. Han har dessuten en betydelig kunnskap: Han vet hva det vil si å være en skapt person, og han vet hva det vil si å leve i en kunstig virkelighet. Han vet at det er viktig å bygge ut virkeligheten inne i Henrik Werges hode slik at den blir mer enn bare kulisser. Så han forteller og forteller inn i øret som fører ordene inn i det komatiske hodet. Gustav Vige er ikke bare den forfatteren som han før dette ikke visste befant seg i personligheten hans. Nå blir Gustav Vige en frelser for sin egen virkelighet.

Og mens frelser-prosessen pågår, går samfunnet i Innerst tilbake til mer normal tilstand. Vegetasjon og jord går inn for landing. Solen får normal hastighet. Ansiktene uten personlighet får karaktertrekk og navn. Fjorden blir til salt vann og sjødyrene trekker seg tilbake til dypet. Samfunnet har aldri fått besøk av en mann med navnet Henrik Werge. Politibetjent Frank Stein kom aldri til Innerst for å etterforske noe han ikke forstod, men Gustav Vige kan ikke forhindre at politimannen blir skutt av sine egne da han under et besynderlig oppdrag, forvirret og gal, skal sjekke kornet på sitt eget håndvåpen. For denne delen av historien kjenner ikke Vige.

Frelseren Gustav Vige får være hos sin skaper i flere døgn. Til sykehusbetjeningen sier han at han ikke vil forlate sin nære venn, og de smiler lettet når de ruller inn en ekstra seng der han får sove. Hver dag forteller han mer utfyllende om det lille samfunnet i Innerst, og etterhvert - når Werges manus er ferdiglest - skaper Gustav Vige nye situasjoner og nye personer. Han smiler varmt mot det tørre øret han snakker inn i og gir seg selv et godt liv som typograf i den lille lokalavisen som aldri skal ta i bruk data. Han skaper en kvinne som passer akkurat til ham og han arrangerer et verbalt bryllup for seg og sin tilkommende. Residerende kapellan Fredrik Retsel står for vielsen. Gustav lar hustruen føde to velskapte barn med et par års mellomrom. Og han gir seg selv en kommende karriere som romanforfatter der han får skape nye virkeligheter uten svevende vegetasjon og andre skremmende detaljer.

Han forsøker - nølende nå - å beskrive Ragnvald Arntsen uten de tunge vingene, men oppdager at det ikke lar seg gjøre. Først blir han irritert på seg selv, men så kjenner han at Ragnvald Arntsen ikke kan forandres fordi han egentlig ikke hører til i den virkeligheten Werge - og nå Gustav Vige - har bygget opp. Ragnvald Arntsen er der, men han er plassert der av en utenforstående kraft. Gustav Vige forstår brått at det finnes en større kraft bak alle de skapte virkeligheter.

Etter ti dager er Gustav Vige lykkelig hes, mens den komatiske Werges øre er rødt og fuktig. Gustav retter seg opp på besøksstolen og legger en hånd på Werges hvite kinn. Han stryker det forsiktig og hører at huden er tørr. Så går det en sitring gjennom den komatiske kroppen og de pipende apparatene i rommet øker pipetakt og -volum. Sykepleiere strømmer inn, hamrer på skaperens bryst, ruller inn nye elektriske apparater som skal starte hjertet igjen, men innser at mannen har forlatt kroppen sin også.

De forsøker å si noen trøstende ord til Gustav Vige, men han går avslappet smilende ut av rommet og forsvinner. Under armen har han en bunke papirer med eselører. En vaskehjelp påstod senere å ha sett at en engel kom ned korridoren og foldet vingene sine rundt Gustav Vige, men hvem hører på en vaskehjelp?

Til en medskaper

Slik må denne historien ende. Jeg kan bare tillegge at den er sann.

«Based on a true story»? Nei ikke slik sann. Historien ble sann etterhvert som den utviklet seg. For lever ikke Gustav Vige inne i mitt hode? Og lever han ikke også nå i ditt? Satt du ikke ved siden av residerende kapellan Fredrik Retsel på Innsia kro og så hvordan han full av tro og alkohol dundret pannen i bordplaten? Var du ikke sammen med Ragni og Gustav og delte angsten deres da trærne poppet opp rundt dem? Og er det ikke slik at Innerst eksisterer, selv om navnet ikke står på noe kart? Jeg vet du svarer «ja».

Vi to har laget en ny virkelighet. Kanskje lever menneskene i Innerst bare mellom de to permene du holder i hendene dine, men der lever de virkelig. Når du vil, kan du åpne permene og studere livet der inne. Bokstavene - de sorte tegnene - som sperrer for innsynet, sperrer bare en kort stund. Når du har tolket dem i noen minutter, glemmer du teppet av sorte tegn. Du ser forbi dem og inn i den virkeligheten jeg - og du - har skapt.

Jeg har skapt denne virkeligheten først og fremst for min egen del. Det er ren selvnytelse og egoisme som har drevet meg. For jeg ville som nevnt, gjerne ha utløst min guddommelige tordenrøst over Innerst-skåla. Jeg ville gjerne ha fortalt dem der nede at jeg er til, og at deres skjebne skapes i mitt hode og overføres til dem gjennom mine to pekefingre på tastaturet. Men hadde jeg gjort det, så ville jeg selvsagt ha ødelagt din skaper-gjerning. Da ville du ha følt deg som en tilskuer - ikke som en deltager. Jeg har til nå ikke hatt hjerte til å sette deg på tilskuerplass bare for at jeg skulle ha skaper-arenaen for meg selv.

Du har gjort en god jobb. Takket være deg, er Innerst blitt enda mer virkelig enn det Innerst som kanskje bare er elektriske signaler inne i hodet mitt. Du er blitt min med-skaper. Bare lukk øynene og tenk på menneskene som sliter med sitt på bunnen av skåla, så har du beviset. Jeg håper det etterhvert blir flere som deg - at mange par øyne med tiden vil lukke seg mens eieren gransker skaperverket i hodet sitt. Hver ny skaper som deltar i prosessen, vil få sannheten i denne historien til å vokse. Det som i dag er en liten sannhet, vil bli en stor sannhet. Men en sannhet er en sannhet uansett størrelse - det fant i alle fall politibetjent Frank Stein ut.

Til tross for at vi nå er et skaper-team, akter jeg å utnytte min selvnytende og egoistiske posisjon som leder. Jeg vil gi meg selv en rolle i et siste lite kapittel, for jeg drømmer fortsatt om tordenrøsten over Innerst-skåla. Du må gjerne skape din egen versjon og oppsøke personene vi ser der nede, på din måte. Historien er fortsatt like sann.

Oppslag

«Oppriktig talt Ragni, nå har du pustet inn for mange unyttige gasser mellom brystene til bestyrerinnen din!»

William Grevers venstre øyebryn hevet seg som en ravnevinge over det ertende - men også spørrende - blikket han sendte kollegaen.

«Det var ikke pent sagt, William.»

Ragni småløp rundt i lokalet, mens hun lot hendene flagre som sommerfugler for å få utløp for noe av energien i den lille kroppen. Hun dyttet uforvarende bort i typograf Gustav Vige som fikk ombrekker-kniven ut i feil spor og brakk bladet. Han stønnet og snudde seg mot henne:

«Ikke at jeg legger meg opp i hva dere journalister skriver, men jeg må i det minste få si at du lager en historie av ingenting når du påstår at tordenbygen her i formiddag snakket til deg!»

I det samme han hadde sagt det, visste Gustav Vige at det var dumt gjort. Å motsi Ragni Sola, var som å trykke på aktivitetsknappen som styrer munnen hennes. Den ble aktvert:

«Da jeg åpnet døra i morges og så utover fjorden, jeg skulle til å hente Tia i postkassa, så røsket lille Sander meg i morgenkåpen og pekte på tordenskyene som hadde samlet seg over skåla. Jeg sa til ham at det var tordenskyer, men han blir alltid så gira når han ser store skyer, så han løp over til trillingene til William og ropte og pekte. Hørte han sa at de måtte telle sekundene mellom lyn og torden. Så løp alle fire til hver sin kant og hojet og skrek til hverandre. Jeg bare stod der i morgenkåpen og så utover. Men jeg så ikke lyn. Jeg hørte bare stemmen. Det var en stemme som ropte til meg.»

«Og hvorfra ropte den, Ragni, fra skatollet?» William Grever smilte mett og satte seg på Arntsens kontorstol.

Men hun lot seg ikke affisere:

«Den ropte ikke bare til meg. Den ropte til alle. Det var en torden, men det var også en stemme. Og det var ikke bare en stemme, men en stemme med stor S. Den begynte helt innerst i skåla og rullet utover. Den skapte et hult ekko, og så kom det flere ord. Og jeg hørte alt han sa.»

«Duverden, det var altså en han?» Gustav Vige lot kniven gli rett og forsiktig langs satsen.

«Ja, det var en han. Det var en mann. Ingen kvinne kunne hatt en slik stemme, en stemme som fylte hele Innerst-skåla som lava - ja eller som tomatsuppe om dere synes det høres mer folkelig ut.»

William Grever humret:

«Ragni, dette blir det ikke noe oppslag av, nå må du gi deg. Tomatsuppe! Kan du ikke se tittelen: "Innerst fylt av tomatsuppe". Eller "Lesbe trues med suppe". Kjempesak! Du får solgt den til VG. Men de kommer til å be om bilder og en attest som bevitner at du er mentalt frisk.» Han så på armbåndsuret:

«Nei søren, nå må jeg kjøre trillingene på turn, og jeg skal ha med meg han lille luringen til Andreas. Kan du ikke heller skrive ut den saken du har om det rustne bilvraket som ble funnet bak kirken? Vi må fylle side 4 vet du. Skal jeg ta med dine Gustav?»

Gustav Vige rullet ut en en-punktstrek:

«Nei, jeg kjører dem selv. Artig å se på dem når de turner.»

Ragni Sola overhørte dem:

«Det var som om lyden av Stemmen dundret mot fjellveggen rett i mot og ble slynget mot meg, ørene mine ble på et vist fylt av den - ja - da var det som tomatsuppe. Ørene mine ble fylt med tomatsuppe. Varm - ikke ubehagelig varm - men varm tomatsuppe. Jeg må bruke tomatsuppe som bilde for å forklare det, for lyden var levende rød. Ikke som blod, for det forbinder jeg med dramatikk, men tomatsuppe fordi fargen er snillere. Jeg ble bare stående og høre på hva Stemmen sa, og det...»

Arntsen kom inn i rommet. Han tente en Blå strek og det gnistret av busta før han kastet fyrstikken i det overfylte askebegeret:

«Bra sak Ragni. Sprø, men bra. Skriv den ut. Har du bilder?»

«Bilder av Stemmen?»

«Ahem..nei, men du hørte vel hva han sa? Det kan bli et sitatoppslag.»

«Ja jøss, han sa noe jeg ikke forstod. Jeg forstod jo ordene, men jeg forstår ikke hva sammenhengen betyr. Og det var så rart, for jeg tror jeg har hørt den stemmen hele livet. Når jeg hører andres tanker, er de alltid blitt uttalt med én stemme. Det var dén stemmen jeg hørte. Men ikke inne i hodet mitt denne gang. Den rullet over skåla og fylte den som lava - ja eller som tomatsuppe...»

Ragnvald Arntsen la den store hånden sin på Ragnis skulder, som om han lette etter "av"-knappen, så inn i det ivrige ansiktet hennes og sa med en stille oppgitthet:

«Kutt ut suppa, Ragni. Hva sa Stemmen?»

Redaktøren måtte ha funnet knappen mange hadde ønsket å finne før ham. Ragni Sola ble fjern i blikket, mens leppene hennes beveget seg uten ord. I nesten et minutt var det mirakuløst stille i rommet. Så drev skyene vekk fra øynene hennes og Ragni Sola skinte. Hun fremførte budskapet - i halv hastighet til henne å være:

«Dette er deres virkelighet. Nå kan ingen ta den fra dere. Dere vil fortsatt eksistere når boka lukkes. Jeg har satt mitt segl på den. Mitt segl er navnet som står på forsiden. Det er jeg som har gjort det. Det er jeg som har skapt dere. Men det er dere som må gjøre livet levende.»

Hun smilte mot Arntsen og øynene hans syntes å reflektere varmen fra smilet. Hun trakk pusten og fikk munnen i et høyere gir igjen:

«Det var dét Stemmen sa. Jeg forstår ikke hva han mener, men det var trygt på et vis. Det var nesten religiøst - eller ikke nesten religiøst - det var religiøst! Jeg fikk på en måte beskjed om at jeg er den eneste som kan leve livet mitt, men samtidig tok Stemmen på seg ansvaret for grunnlaget. Kan det være det han ville fortelle meg? Eller oss?»

«Mmm», svarte Arntsen med leppene rundt sneipen som hadde sluknet. Han satte seg ved tittel-setteren. Stilte inn skrifttypen til "Times", punktstørrelsen til 72 og skrev kjapt. Så fremkalte han strimmelen med fotopapir og la tittelen opp på lysbordet:

Torden-

røst tar

ansvar

«Her er hovedtittelen på første-side. Skriv den sprø saken din slik at det blir sammenheng. Greit?»

«Jeg elsker deg Arntsen!»

«Vent med å elske til saken er i boks og blekka er full. Få opp farta!»

Så bråvendte han og feide ned askebegeret.

«Jeg hater de vingene», mumlet Ragnvald Arntsen, men smilte.

Etterord 2013

Alt du har lest til nå, ble skrevet fra 1996 til 1998. Som nevnt innledningsvis i denne eboken, har dette manuskriptet etter den tid ligget i dvale på min Mac. Jeg hadde gitt opp å få det utgitt.

Men vår tekniske virkelighet synes å være kjappere enn fantasien.

I mai 2012 ble det mulig å utgi egne publikasjoner som ebok. Min kjære lillebror Vidar, ba meg innstendig om å omgjøre «Innbilte hunder» til ebok. Dét var min sist refuserte roman. Da jeg hadde fått til dét, mente han jeg også burde gjøre tilsvarende med de andre romaner som sov dypt inne i Mac’en.

Jeg husket ikke stort av handlingen i «Sommerfuglens drøm» da jeg åpnet filen tidlig i januar 2013. Og helt fram til skrivende øyeblikk var jeg spent på hvordan det hele ville ende. I det originale manus har jeg kun gjort kosmetiske endringer.

Jeg har ytterligere ett manus liggende i dvale. Det ble skrevet i tiden 1993-1995. Sannsynligvis klarer jeg ikke å la det sove i fred.

Terje Rønnes

Horten 29. januar 2013

teroenn@gmail.com

http://www.terjeronnes.com