Pingvinen

som ville fly

Roman av

Terje Rønnes

(«Torills novelle» er skrevet av Christine Rønnes)

©Terje Rønnes

Denne romanen er forfatterens eiendom. Eventuelle spørsmål kan rettes til: teroenn@gmail.com

http://www.terjeronnes.com

Dedikasjon

«Pingvinen som ville fly» er tilegnet min kjære datter Christine som døde 9. oktober 2002.

Hun var den første leser av originalmanuset og har skrevet «Torills novelle» som inngår i romanen.

Forord

Dette er romanen om Henning Rim, en mann som malte. Henning Rim og hans verden er oppdiktet.

Jeg skrev historien i tiden 1993 til 1995. Diverse forlag fikk den til vurdering, men til tross for flere hyggelige tilbakemeldinger, ble den ikke utgitt på papir.

I skrivende stund er det nesten 20 år siden jeg sist leste denne historien. Det har vært et besynderlig gjensyn. I dag ville jeg ha skrevet mye av den annerledes, men velger likevel å beholde originalteksten. Kun med noen kosmetiske endringer.

Ettersom også jeg er en mann som maler, har jeg mye til felles med Henning Rim. Men hans historie er ikke min.

Mange av maleriene mine ligner til forveksling på Henning Rim sine - eller omvendt. Men maleriet som følger denne eboken, er jeg alene om. Det ble malt i 2010 og kan være min biografi. Pussig nok kunne det også være Henning Rims biografi.

Terje Rønnes

Horten 18. februar 2013

Del 1

Et liv

Plutselig forstod Henning Rim at han skulle bli gjenfødt gjennom sin datter. Hun var 23 år og gravid i syvende måned. Dermed forstod Henning Rim at han hadde omtrent to måneder igjen å leve. Da ble Henning Rim glad.

* * *

Da Henning Rim gjorde sin oppdagelse - og ble glad - var han midt i 40-årene. Han så ut som de fleste andre mennesker som ikke blir lagt merke til i en hvilken som helst norsk bygate, en hvilken som helst travel hverdag. Med andre ord: Gjennomsnittlig høyde, gjennomsnittlig kroppsbygning til å være midt i 40-årene (det vil si at magemuskelen hans hadde fått utvikle seg noe fritt en tid), gjennomsnittlig hårfarge (det vil si opprinnelig blond, men på dette stadium gråblond - men det var det få som så fordi Henning Rims hår hadde veket feigt tilbake for store viker), en gjennomsnittlig bart, gjennomsnittlig årslønn, gjennomsnittlig godt gift med kona Rita, hadde gjennomsnittlig antall barn (som da Henning Rim var produktiv, var 1,8 barn. Men da han mente 0,8 barn var upraktisk, hadde han like godt slått til og laget to hele når han først var i gang. En gutt - Lasse - og ei jente - Torill - født i nevnte rekkefølge). Henning Rim hadde et gjennomsnittlig yrke (taxisjåfør) og bodde i en gjennomsnittlig bolig (enebolig som var blitt for stor da barna flyttet ut). Henning Rim var med andre ord på dette stadiet av sitt liv ikke en mann andre snudde seg etter, eller snakket om.

Den skjulte Rim

Men Henning Rim bedrev en type aktivitet som gjorde at han likevel ikke var et typisk gjennomsnittsmenneske. Denne aktiviteten bedrev han så godt som i det skjulte. Han reklamerte lite for aktiviteten, men det hendte at han solgte resultater av den. Henning Rim var ikke hemmelig agent for CIA, han solgte ikke heroin til ungdomsskoleelever, grafset ikke til seg egg fra reirene til nesten utdødde rovfugler eller solgte kroppen sin som homse-prostituert. Men Henning Rim hadde ved enkelte anledninger sagt at han utvilsomt ville ha tjent bedre på en av nevnte aktiviteter, enn på den han holdt delvis skjult for omverdenen.

Henning Rims hemmelighet var kunstmaling. Han malte bilder. Rare motiver som han fant inne i hodet sitt. Han malte med akrylmaling på lerret han egenhendig hadde spent opp på blindrammer. Bildene til Henning Rim ble ikke hengt opp i lokaler som kunne smykke seg med betegnelsen «galleri».

Årsaken til det var ganske enkelt at Henning Rim kun var taxisjåfør og at han aldri hadde gått på Statens kunst- og håndverksskole eller andre liknende læreanstalter. Han hadde derfor ikke papir på at han kunne male, og gallerieierne var redd for å la en fyr uten papir stille ut sine arbeider hos seg. Det kunne få alvorlige konsekvenser for deres gode navn og rykte. Trodde de.

Derfor måtte Henning Rim finne andre måter å vise fram sin kunst på. For selv skap-kunstnere måtte av og til ut av skapet dersom de ønsket å fortsette livet inne i skapet.

Rita hadde bekjente i banknæringen gjennom sin jobb i et regnskapsfirma, og hun ordnet kontakt med bankfolk som ga Henning Rim tillatelse til å henge opp maleriene sine i banklokaler. Banksjefer syntes det var stas å få kultur inn i bankene sine, for da ble bankene på et vis en slags kulturinstitusjoner. Trodde banksjefene.

Banksjefene trodde kanskje også at arbeider av en lokal kunstner ville trekke flere folk til banken. Noe slikt renn av potensielle kunstkjøpere og bankkunder opplevde Henning Rim aldri. Salget av bilder tok på ingen måte av.

Det hendte også at Henning Rims bilder ble hengt opp i et og annet kjøpesenter. Men det ble ikke det helt store salget av det heller.

Årsaken til den heller lunkne omsetningen kunne selvsagt være at Henning Rims bilder ikke var lik andre bilder som henges opp på veggene i banklokaler og kjøpesentre. Men det skyldtes mest sannsynlig at det stirrende publikum ikke tror kunst i banklokaler og kjøpesentre er noe å ha. Uansett hvor godt det måtte være å se på.

Et rart dyr

Det hendte Henning Rim lurte på hvorfor han på død og liv skulle stille ut bildene sine. De var tross alt resultatet av en aktivitet han stort sett gjorde i det skjulte. En aktivitet han ikke ønsket å dele med andre.

Men kunstmalere er noen rare dyr. Henning var ikke noe unntak. For kunstmaler var han. Han var ikke en taxisjåfør som fylte fritiden med en kjærkommen hobby. Han var maleren som måtte kjøre taxi for å skaffe kontanter til familiefellesskapet.

-Jeg lever av å kjøre drosje, men jeg lever for å male, pleide Henning Rim å si til sin innerste krets.

-Av og til lurer jeg på om du egentlig lever for å irritere meg, kunne Rita svare da og kysse ham på kinnet.

Det var først og fremst den kreative handling - når han stod ved staffeliet og overførte tankebildene sine til lerretet - Henning Rim ikke ønsket å dele med andre. Men når bildet først var ferdig, så hadde det i seg et krav om å bli sett på. Det ville ikke være et bilde før noen så på det. Og jo flere som så på det - jo mer ble det et bilde - et helt kunstverk. Mente Henning Rim. Derfor var det også nødvendig å stille dem ut. Uansett om det var til offentlig forlystelse. Og uansett hvilke følelser kunstneren selv hadde når han måtte vise omverdenen sitt sanne jeg.

-Nå står de stakkars bildene mine nede i kjelleren og skriker inn i svarte veggen. Jeg får så vondt av dem, pleide Henning Rim å si. Så fikset Rita et nytt banklokale han kunne henge opp et par i, og han roet seg ned en stund.

Men det hendte også at hun ble irritert over sutringen til sin stadig malende ektemann.

-Jeg skjønner ikke du gidder holde på med dette. Du må da bli sprø av alt bråket i kjelleren, kunne hun si.

-Gidder holde på? svarte Henning Rim med ekte undring. -Jeg må gidde holde på, ellers blir jeg virkelig sprø.

-Herregud, det tør jeg ikke tenke på en gang, sukket Rita stille, men passet på så ikke Henning hørte henne. For da ville hun nok en gang få hele leksa om hvorfor han måtte gidde.

Kunstneriske aktiviteter må nødvendigvis koste en del penger. Rims aktivitet var ikke noe unntak. Akrylmaling, blindrammer, lerret og pensler er kostbart i lengden. Men da Henning Rim startet å male for alvor, lovet han seg selv og Rita at hans aktivitet aldri skulle gå utover husholdningsbudsjettet. Han skulle bare male for det han kunne tjene på malingen. Det hadde han også holdt, men det medførte at han i dårlige tider knapt hadde råd til å sette så mye som et lite strøk på den ventende lerretsduken.

Kunst og hor

Av og til skjedde det mirakler. Et ukjent menneske kunne ringe Henning Rim hjemme:

-Det er dine bilder som henger nede i banken?

-Javel.

-Jeg var inne og så på dem.

-Mmm.

-Det med de tre pyramidene som kommer flyvende ut fra den store skya over det giftig røde landskapet.

-Ja.

-Det er noe av det sterkeste jeg har opplevd.

------

-Hallo?

-Ja. Hvordan sterkt da mener du?

-Det traff meg mitt i magan. Det er første gang jeg virkelig har følt noe når jeg ser på et bilde. Jeg vet ikke riktig hva jeg føler ennå, men NOE føler jeg, og STERKT er det. Jeg MÅ bare ha det bildet slik at jeg kan finne ut hva jeg egentlig føler for det. Jeg håper ikke det er solgt?

-Nei, jøss. Unnskyld meg, du skjønner jeg...nei det er ikke solgt....du kan få det med en gang ....eller når banken åpner igjen....jeg kjører det hjem til deg...henger det gjerne opp også, sa Henning Rim.

Men det var langt mellom disse miraklene. Vanligvis solgte Henning Rim bilder til familie, venner og venners venner. Etterhvert kunne han plukke ut hvilke mennesker innen denne gruppen som ville være mottakelig for det og det bildet. Og han var alltid på vakt når en bekjent fikk ny bopel:

-Jaså, du skal flytte hører jeg, sa Henning Rim.

-Javisst. Nydelig leilighet, mye større enn den vi har nå.

-Mye god veggplass da antagelig?

-Jada, og så mye rom rundt oss. Du veit jeg og kona holdt på å bli sprø med de tre ungene i den lille rekkehusleiligheten.

-Har dere noe å henge på veggene da?

-Vi skal jo tapetsere først og få på plass møblene. Men når du sier det, så trenger vi antagelig noe mer. Ja, det er sant, du har vel kjeller'n full av bilder. Du har ikke noe som passer til en blå sofa? Mørk blå med lyse blå striper?

-Jo jøss.

-Jamen da tar vi det, Henning.

Det var etter et slikt salg Henning Rim følte seg som en prostituert. Men det ble penger i malekassa av det.

Den utålmodige

Henning Rim kjente ikke navnet på den kraften som langt inne i ham, satte i gang suget etter å male. Han forstod ikke hvorfor han absolutt måtte slåss med det hvite lerretet for å skape noe på det. Men han visste hvorfor han hadde begynt å utkjempe denne kampen.

Han hadde alltid tegnet og skrevet. Han hadde alltid likt å hente fram bilder i hodet og skape ord, handling eller bilder for øyet. I mange unge år trodde Henning Rim at han skulle bli forfatter. Kanskje først og fremst av makelighetshensyn fordi en forfatter ikke trenger mer enn en gammel skrivemaskin og en bunke ark for å skape. Så han skaffet seg en gammel skrivemaskin og en bunke ark og satte i gang. Mens han skrev, drømte han om den dagen da han kunne gå på biblioteket og lete seg fram langs rekkene av bokreoler. Ved R ville han gå saktere inntil han kunne stanse foran en bokrygg med sitt navn på. Den dagen - mente Henning Rim - ville han ha følelsen av å ha skapt noe som varer evig - i alle fall dersom han fikk forlaget til å trykke boka på syrefritt papir.

Henning Rim skrev dikt, noveller og omsider en roman. Diktene og novellene så han på som nødvendig arbeidstrening på vei mot romanen. Han forsøkte bare unntaksvis å få noe av arbeidstreningen utgitt, men de gangene han forsøkte, fikk han dem alltid i retur med en fotokopiert «takk for utvist interesse» fra forlaget. Refusjonene gikk etterhvert ikke inn på Henning Rim. Han mente snarere at de herdet ham på vei mot Romanen.

Det tok ham tre år å få den ferdig og nesten ett år med flere refusjoner før et lite forlag fattet interesse. Forlaget ble faktisk såvidt interessert at det bare gjenstod undertegning av en kontrakt og utarbeidelse av omslagssiden, da et større forlag kjøpte det lille. Nye ledere overtok og disse hadde et ganske annet syn på hva som var litteratur. Henning Rim som i løpet av prosessens første, positive fase, trodde at han endelig hadde nådd sitt mål, måtte brått anse seg for fortsatt å være en refusert forfatter.

Da bestemte Henning Rim seg for å gjemme skrivemaskinen og glemme forfatteren. Da bestemte han seg for å uttrykke bildene han hadde inne i hodet, ved hjelp av maling på lerret. Å skape et bilde i form av en roman, hadde tatt ham tre år - pluss ett år for å få til en utgivelse. Å skape et bilde på lerret kunne ta fra en natt til et par måneder, og da var produktet ferdig. Det passet bedre til Henning Rims utålmodige kunstneriske sjel.

God hjelp

Da denne avgjørelsen var tatt, var det enkelt å gå videre. Han startet med å kopiere den maleren han følte seg nærmest knyttet til: Edvard Munch. Ikke bare fordi Edvard Munchs kunst ropte rett inn i sjelen til Henning Rim - han forsto Munchs bilder uten å forstå dem. Heller ikke bare fordi Edvard Munch i mange somre hadde arbeidet intenst og nesten selvmorderisk i Åsgårdstrand som ikke lå langt unna Henning Rims hjem. Men kanskje aller mest fordi Henning Rim hadde en sterk følelse av å ha en åndelig kontakt med Edvard Munch. Med årene utviklet følelsen seg til en tro. Henning Rim mente å registrere at Edvard Munch hjalp ham når han stod overfor et kunstnerisk problem. For Henning Rim var Edvard Munch en åndelig hjelper.

Munch-kopiene malte Henning Rim for å lære, ikke for å selge. Det skulle da også bare mangle. Det ville neppe ha virket utviklende på læreguttens forhold til sin åndelige hjelper, dersom læregutten hadde forsøkt å tjene på sin kopieringsvirksomhet.

En tenkende sjåfør

-Jeg så en film, sa Henning Rim. Han nesten lå i den slitte lenestolen i drosjesentralens oppholdsrom. Klokka var ti over halv to. Det var natt til tirsdag. Ingen tok drosje natt til tirsdag - bortsett fra de som var nesten-alkoholikere. De som drakk hele helga, og som ikke klarte å slutte når mandagen kom, men som helt sikkert ville slutte bare det ble tirsdag. De ødela bedriftseiernes fraværsstatistikk, men holdt til gjengjeld liv i drosjenæringen og sørget for noen lusne kroner i kassa en ellers dårlig kveld.

-Denne filmen, sa Henning Rim fra lenestolen, mens han sugde på den utbrente sneipen, -den handlet om da tyskerne ville brenne ned hele Paris under krigen. De visste at de ville tape, og ville brenne ned og knuse hele byen. Notre Dame, Triumfbuen, Eiffeltårnet, alle galleriene, Mona Lisa, Versailles. Alt skulle knuses og brennes. Generalen som ledet operasjonen, delte ut ordrene sine. Han ba en av majorene eller hva det var, om å knuse alt. Og vet du hva denne major-fyren svarte?

Henning Rim så seg rundt i det nikotinfargede rommet. Tre andre sjåfører satt hensunkne i sine egne stoler og stirret tomt på reklamen som flimret over TV-skjermen.

-Vet dere hva denne majoren, eller hva det var han var, svarte da han fikk ordren? Gjentok han.

Men de tre andre gadd ikke svare. Til det var TV-reklamen for interessant.

-Jo, han sa at dette var hans største oppdrag som soldat. HANS STØRSTE OPPDRAG SOM SOLDAT!? brølte Henning Rim og brølet skjøt sneipen i en pen bue over det ripete salongbordet. Han lot blikket gli over de tre hensunkne skikkelsene. Unge Gunnar Harbo, studenten som kjørte drosje for å tjene til studiene, ristet den tykke luggen sin på plass og blikket bort på Rim:

-Var det en svart-hvitt-film?

-Jaja, men gi blaffen i det. Han majorfisen sa at det var hans største oppdrag som soldat!

-Husker at jeg så'n. Lite action og dårlige stunt-innslag. Og så var det altså svart-hvitt. Jeg orker ikke sånne svart-hvitt-filmer, sa Gunnar Harbo og krysset armene over brystet, mens han trakk pusten som om han hadde tenkt å overnatte under vann.

Henning Rim ristet på hodet. Trakk opp rullingspakka fra brystlomma, rullet seg en ny røyk og lette seg fram til et bilde inne i hodet: Triumfbuen delvis sprengt i stykker, den grå-svarte asfalten som var spettet med røde flerr av blod, boblet ennå etter detonasjonene, himmelen bak var i utgangspunktet lys blå-grønn med små lamunge-skyer, men ble skitnet til av feit, sort og brun røyk fra mange branner. En okergul Volkswagen kommandovogn skapte en skarp fargekontrast mot det røde blodet, den grå betongen og den flekkete blå-grønne himmelen.

-Var Kirk Douglas med i den jævla filmen? spurte Gunnar Harbo som hadde fått tur og derfor likevel måtte våkne.

-Phatalo-blå med mye hvitt og ørlitegrann oker på himmelen, svarte Henning Rim.

-Håper ikke hjernesvinn er smittsomt, sa Harbo, gjespet og labbet ut til bilen.

I mens vokste bildet videre inne i hodet til Henning Rim. Phatalo-blå er en vakker, varm himmelfarge dersom du blander den røft med hvitt. Mange malere liker bedre ultramarin som farge på himmelen, men Rim mente den var for kald. Han likte å tenke på himmelen som et varmt sted. I så måte brakte han også på dette området troen sin inn i malingen sin.

Henning Rim syntes taxi-yrket var greit nok. Uviktig er det heller ikke, for mennesker har en tendens til å ville forflytte seg til stadighet og til alle døgnets tider. Og spesielt når de ikke er i stand til å holde i et bilratt selv. Drosjesjåfører opplever mange av livets skyggesider når de er på jobb natterstid.

-Klart vi opplever mye av livets solside også, pleide Henning Rim si, -men det er skyggesidene vi tjener best på. Det er ikke så mye å tjene på direktøren når han pen og pyntelig blir kjørt til lunsjavtalen sin. Men når fyren skal hjem etter en skikkelig helaften med nattklubb og besøk på hemmelig adresse sammen med ei sprikende ungjente, ja da blir det kroner. Og skulle de to ta seg et tak i baksetet, så blir det noen lapper ekstra for å holde kjeft.

-Du holder vel aldri kjeft, svarte Rita da.

-Nei, hvilken drosjesjåfør gjør det? sa Henning og stirret ut i lufta og inn i hodet sitt. For der inne lagret han mer enn han lot tilfalle kollegene på sentralen og den alltid tålmodig lyttende Rita. Disse detaljene tok han først fram når han var den riktige Henning Rim. Når han stod foran lerretet i atelieret.

Et eget atelier

Henning Rim hadde selvsagt ikke et eget, ekte atelier. Et stort rom med nakne vegger, høyde under taket og nordvendte vinduer. Det er grenser for hva man kan tillate seg når man jobber som taxisjåfør. Men Henning Rim hadde altså en enebolig, og selv om Rita i all deres romslighet mente det var trangt om plassen, så hadde Henning kjempet seg til en plass i kjellerstua. I den kampen hadde han hevet røsten over vanlig konversasjonsvolum:

-Jeg går ikke på byen sammen med gutta en gang i uka, jeg flyr ikke etter ungjenter, jeg drikker ikke i smug, jeg slår ikke deg eller andre gamle damer. Så hvorfor kan ikke jeg få sette opp staffeliet mitt i kjellerstua? Jeg har tross alt arvet huset av mine foreldre! Dessuten kan jeg sette opp kjellervinduene når jeg røyker, og du kommer ikke til å høre musikken sent på kvelden. Og den kjellerstua står der bare til pynt likevel, vi er aldri der nede, sa Henning Rim. Han sa det en sen lørdagskveld etter at de hadde stirret på TV-ruta i noen timer og han som vanlig hadde helt i seg fire-fem akevitter. Han var med andre ord på et stadium da han følte seg godt ovapå, og da er det lett å bli stor i kjeften.

Til Hennings store overraskelse ble ikke Rita sur. Enten gjorde hans uvanlige stemmevolum inntrykk, ellers så hadde hun selv kommet til at det ville være best om han flyttet all malingen sin til kjellerstua. Antagelig var det siste alternativ det riktige. Rita ga seg aldri uten kamp dersom hun var uenig i noe.

Dermed fikk Henning Rim sette opp staffeliet sitt permanent i kjellerstua. Han hadde fått sitt atelier.

I en trang fjord

Henning Rim ble født på en liten gård innunder Rimheia i en trang fjord i Sør-Trøndelag. Foreldrene - Johan og Helga - hadde overtatt den etter Johans far Bernhard, som igjen hadde overtatt den etter sin far Anders. Hvorvidt den for lengst henfarne Anders - Hennings oldefar - selv hadde bygget opp småbruket, var noe uklart. I følge familiekrønikene var Anders en «lausunge» som Rimgårdens daværende eiere hadde tatt til seg og gjort til arving ettersom de ikke hadde egne barn. De mange årene siden den gang hadde tåkelagt sannheten i dette. Men det ble i det minste påstått med stor pålitelighet at Anders Rim som ble ansett for å være familiens grunnlegger, gikk under tilnavnet Sterk-Anders, selvsagt fordi han var en ualminnelig sterk mann. Henning hadde elsket - og elsket fortsatt - de mange historiene om sin sterke oldefar. Hadde han ikke kunnet bære ei stor, full sildetønne under hver arm? Og hadde han ikke allerede som liten gutt utvist stor styrke og oppfinnsomhet da han egenhendig og bare ved hjelp av sin lille buhund, ryddet skråningen ned mot fjorden for stein og gjort den til dyrkbar jord?

Rimgården lå i en helling ned mot fjorden. Den bestod av et avlangt, lite beboelseshus i halvannen etasje - det de kalte et trønderlånn - med små ruglete vindusglass, et vindskjevt sauefjøs med høyloft, vedskjul og do, samt et naust med færing og med fiskegarn til tørk oppunder mønet.

Når du satt på trappen til beboelseshuset - en gedigen steinhelle - hadde du god utsikt over til en øy - Kattøya - og den andre siden av fjorden der den nærmeste naboen bodde en halvtimes rotur unna. Så du til venstre, kunne du se bunnen av fjorden der noen små gårder klumpet seg sammen rundt et fiskemottak og et lite landhandleri. Så du til høyre ut fjorden, så du små og store øyer ut mot fjordgapet der du så vidt kunne skimte snippen av Hitra og en stripe evig horisont. Men det var bare i klarvær, og klarvær er luksus på de kanter. Likevel sa Henning Rim bestandig når Rita klaget på det trønderske været:

-Det er alltid fint vær i Trøndelag, men det hender at sola skinner i blant.

Dersom du reiste deg fra plassen på steinhella, gikk rundt huset og så mot himmelen, ble utsikten stengt av den mektige Rimheia som til tross for sin voldsomme masse, virket myk og trygg i landskapet.

Henning Rim var Johan og Helgas førstefødte, og de hadde egentlig bestemt seg for å flytte til sivilisasjonen når barnet kom til verden. Men trøndere er kjent for å handle impulsivt bare de får tenkt seg godt om, og derfor ble det ikke noe av flyttingen før Helga ble gravid på nytt fire år senere. Da pakket de sammen det mest nødvendige, tok skyssbåten til fjordbunnen og reiste til en liten by på Østlandet der en tidligere utflyttet nabo ga Johan jobb i et transportfirma.

Gården under Rimheia hadde ikke Johan hjerte til å selge. Årsaken var ikke at han hadde et svakt hjerte - for det hadde han uten å vite det på daværende tidspunkt - men fordi gården tross alt hadde vært slektens liv i flere generasjoner. Så han forpaktet bort jorda og beholdt Rimgården som feriested for sin lille familie. Og den lille familien ble forøket med fuglungen Vilhelm dagen etter at de hadde flyttet inn i et leid hus i østlandsbyen.

Vilhelm var selvsagt ingen fuglunge, men det var det første bildet Henning hadde av lillebroren.

-Husker da mor kom hjem fra sykehuset med et pledd som en bylt i armene. Inni der lå det et levende vesen. Det forstod jeg fordi det hylte stygt fra pleddet. Da jeg fikk kikke ned mellom alle lagene av tøy, så jeg et stort åpent fuglunge-gap. Da kom jeg til å huske på hva far hadde fortalt om storken som leverandør av småfolk. Jeg ble forbanna fordi storken tydeligvis hadde gjort en alvorlig feil. At fuglen hadde rotet med forsendelsen og gitt oss en av sine egne, sa Henning Rim hver gang han fortalte om sitt første møte med Vilhelm. Henning serverte bare historien når Vilhelm selv var tilstede, for da kunne broren legge til:

-Og det første jeg husker av Henning, er en skitten neve med en meitemark i. Han stappa den klisne marken langt ned i halsen min.

-Det husker du neimen ikke! Du var bare fire dager gammel.

-Ville ikke du ha husket det om du fire dager gammel fikk en buktende mark i kjeften? svarte Vilhelm da.

Så lo begge to og så på hverandre på en måte som alltid fikk Rita til å undre seg over at kjærligheten mellom to brødre kunne bli så stor. Ingen trodde at Vilhelm virkelig kunne huske episoden. Men Henning husket den og hadde fortalt den så mange ganger at Vilhelm utvilsomt kunne se den for seg.

De to brødrene vokste opp i den lille byen. Gikk folkeskole, realskole og gymnas. Da Johans svake hjerte ikke orket mer, orket heller ikke Helga å oppholde seg lenger i sin gamle kropp. Hun døde to uker etter ektemannen og Henning overtok barndomshjemmet. Han fikk også overdratt farens drosjeløyve som Johan opp gjennom årene hadde satset mer på enn transport av gods. Henning giftet seg etter to års forlovelsestid med Rita som på gymnaset hadde sittet på pulten bak ham. Etter bare syv måneder forstod alle hvorfor de plutselig hadde fått hastverk med å gifte seg, da Lasse ble født.

Om gutten kom tidlig i det rimske ekteskapet, så var det en engangsforeteelse. Etter den tid kom han alltid for sent og levde fra første stund av sitt eget liv. Som en følge av farens daglige omgang med biler, ble han tidlig mekanisk interessert, og hadde det med å finne opp all verdens unyttige innretninger på gutterommet.

-Men hva kan egentlig den dingsen gjøre? kunne Henning Rim spørre, mens han snudde på innretningen Lasse hadde skrudd sammen av deler fra ødelagte radioapparater, sykkelringeklokker og ledninger.

-Den kan dingse, kunne Lasse svare.

-Lurer på hvem som egentlig har skrudd sammen hodet ditt, sa Henning da og forsøkte å klemme sønnen som straks vred seg ut av favntaket.

Torill ble født to år etter Lasse og hun var brorens rake motsetning hva forholdet til foreldrene angikk. Der Lasse var fjern, var Torill nær.

En veldig gammel venn

Det var ikke så mange som kjente Henning Rim. Rita kjente mange sider av ham. Hun kjente ham som en rolig, oppofrende og til tider kjærlig ektemann. En mann som ofte var frustrert over en jobb han fant fjollete, men nødvendig av økonomiske grunner. Og en mann som dyrket rutiner og som hadde en ubehagelig redsel for alt nytt.

Eldstebarnet - til Lasses irritasjon sa Henning alltid «eldstebarnet» - kjente også faren som en rolig, oppofrende og til sine tider kjærlig far som ved enkelte anledninger da Lasse var i tenårene, maste om nødvendigheten av kondom for å unngå for tidlig farskap. Da Henning Rim malte en lyseblå bamse som kikket på deg gjennom dørsprekken i et blått rom, og ga det til Lasse, smilte han forfjamset og takket brydd. Deretter la han bildet i skapet sitt, mens han fnyste. Henning Rim hadde glemt at gutten var forbi bamse-stadiet.

Også yngstebarnet Torill - og det syntes Torill var hyggelig å bli omtalt som - kjente faren som en rolig, oppofrende og til tider kjærlig far. Men i tillegg kjente hun andre sider ved ham. For det var til Torill Henning Rim torde å utlevere seg. Han følte tidlig i hennes liv at han hadde kjent henne lenge. Lenger enn de hadde vært sammen i dette livet. Etterhvert som Henning Rim tilførte hodet sitt en annen hemmelig last - litteratur om vår paranormale virkelighet - utensomsanselig sansning, nær-døden-opplevelser, astral-reiser, gjenfødelse og så videre og så videre - laget han seg sin egen tro der sjelen sto sentralt, og der sjelelig kontakt var en viktig kommunikasjon. Den sjelen Hennings sjel kommuniserte best med, bodde i kroppen til Torill.

Til Torill malte Henning Rim en lyserød bamse som danset med en smilende og ildsprutende drage. En snill ildsprutende drage. Torill forlangte å få bildet innrammet og hengt opp på rommet sitt. Noe Henning Rim gjorde med glede.

Tro er å tro

Henning Rim var i likhet med de fleste andre nordmenn, opprinnelig en kristen person. Ikke fordi han selv hadde valgt å være kristen, men fordi foreldrene hans hadde valgt det for ham. Han hadde gått på søndagsskole og lært om Jesus som Guds sønn, han hadde lært om den hellige treenighet på barneskolen, og han hadde lest salmer og katekismen sammen med andre kvisete tenåringer under konfirmasjonsforberedelsen. Dessuten hadde han lovet Gud at han skulle elske og ære Rita inntil døden skilte dem ad, da de giftet seg i byens gamle kirke.

Men Henning fant liten glede i den kristne troen. Ikke minst fordi han stadig opplevde at hans hverdag - slik han ville ha sin hverdag - var så full av synd. Dersom han så på sin hverdag med kristne øyne, så han at han ustanselig syndet i tanker, ord og gjerninger. Dette ga Henning Rim en anelse dårlig samvittighet, men mest av alt en økende irritasjon overfor det Kirken stod for.

-Hvorfor skal Kirken bestemme at min måte å leve på strider mot Guds vilje? Gud veit jo hva jeg driver med fordi det er han som styrer alt mulig. Og Gud er ikke så full av faen at han lar meg pusle med synd ustanselig dersom han mener det er synd, pleide Henning Rim å si når emnet ble diskutert blant nære venner.

Som et resultat av denne misnøyen med Den norske kirke, meldte Henning Rim seg ut av Statskirken kort tid etter at han hadde lovet Gud å leve med Rita i gode og onde dager.

-Det løftet skal jeg holde selv om jeg ikke lenger har medlemskort i Statskirken, sa Henning til Rita. Egentlig var utsagnet unødvendig fordi Rita var overbevist om at ektemannen ikke ville kunne leve uten henne. Ikke fordi hun trodde så sterkt på seg selv, men fordi hun trodde så sterkt på ektemannen.

I noen år levde Henning Rim som ateist. Han ønsket kun å tro på seg selv og sine egne evner til å leve et godt liv.

-Jeg er Gud i mitt eget liv. Etter den tid er det ingenting, sa han når det ble snakk om gudstro. Det hendte også at han utdypet dette:

-Når jeg dør og blir kremert, er det en liten stund bare en røykdott og en haug grå aske igjen etter meg. Det får være nok. Det er minnene om meg som skal leve videre, ikke jeg.

Om han virket aldri så sikker når han la ut om sin ateisme, så lå det likevel en plagsom tanke og gnuret mot hjernebarken hans. For Henning Rim fant virkeligheten så komplisert og sammensatt. Alt fungerte takket være alt det andre, og han kunne ikke få seg til å tro at alt dette hadde oppstått ved en tilfeldighet. Dermed måtte Henning Rim forandre sin tro, han måtte innføre en kraft i den virkeligheten han trodde på. Denne kraften kunne han selvsagt ikke kalle Gud - han mente tross alt at han fortsatt var ateist og ateister får byller i munnen dersom de bare nevner ordet gud om noe utenom dem selv. Derfor kalte Henning denne kraften for «broren til tyngdekraften». Med det ville han antyde at det i naturen fantes en påvirkende og styrende kraft som var like uforklarlig tilstedeværende som tyngdekraften.

Ateistens død

Det var på denne tiden Henning Rim begynte å lese bøker om emner han tidligere ikke hadde brydd seg om. Han leste om andre religioner, han leste parapsykologi - ja han leste til og med Bibelen, men det skjedde rimeligvis i smug.

Etterhvert kom han til at han måtte anerkjenne Jesus som en historisk person. Selv en ateist må innse at historiske personer er virkelige. Men han nektet å gå med på at Jesus stod i en særstilling med hensyn til sitt slektskapsforhold til Gud.

-La gå at Jesus er sønn av Tyngdekraftens bror, men da er vi barn av denne kraften alle sammen, yndet han å si.

Etterhvert som årene gikk og Henning Rim stadig puttet innholdet av flere bøker inn i hodet sitt, måtte han innse at han likevel ikke var ateist.

-Det var på tide at du forstod det også, kommenterte Rita som lenge hadde ment at ektemannen var svært religiøs, på sin sære måte.

Det var all troen i verden som hadde fått Henning Rim til å innse at han ikke bare kunne tro på seg selv. Men alle verdens religioner fortalte hver for seg bare en liten del av sannheten. Hver religion var en bit i det store puslespillet som utgjorde den universelle religion, mente han.

-Kjør alle verdens religiøse skrifter inn i en datamaskin som ordner og samler, så vil du få ut en bok som beskriver den totale religion, forklarte Henning.

I denne totale religionen til Henning Rim stod sjelen sentralt, likeså Tyngdekraftens bror som han etter flere kraftanstrengelser klarte å omtale som Gud. Men det var ikke de kristnes Gud han snakket med når han følte behov for en slik samtale. Henning Rims Gud oppholdt seg ikke behagelig tilbaketrukket i en fjern himmel. Henning Rims Gud var et universelt, totalt kraftsentrum som var tilstede hele tiden, over alt.

-Livet er i grunnen som et klassetrinn på en skole. I løpet av skoleåret skal vi lære mest mulig om mest mulig. Om gode og slemme følelser. Når kroppen vår er utbrukt, setter vi den fra oss og forlater den. Slik vi gjør med en utrangert bil. Så returnerer sjelen vår til den virkelige virkeligheten - til det totale kraftsentrum. Der får vi oppholde oss til det er på tide å gå på skolen igjen. Dersom vi fikk med oss det som var å lære i forrige skoleår, får vi gå opp et klassetrinn. Men om vi skulket i et fag og sov i timene, må vi ta det samme klassetrinnet en gang til. Vi blir gjenfødt i en ny kropp for å kunne gjennomføre undervisningen, sa Henning Rim, men aldri til andre enn datteren Torill.

-Men hva skjer når vi er ferdig med hele skolen? likte Torill å spørre da hun var yngre.

-Da får vi eksamenspapirene.

-Og hva gjør vi når vi har eksamenspapirene og det ikke er flere skoler å gå på?

-Da blir vi en del av det totale kraftsentrum. Da blir vi en del av Gud.

-Er vi ikke det nå også da?

-Jo, men vi er uferdige. Vi må lære alt først, sa Henning Rim og stirret drømmende ut i lufta.

I tillegg til å være den personen Henning Rim delte sine innerste religiøse tanker med, var Torill også hans største kunstneriske kritiker. Hun sa i fra dersom han hadde malt et øye galt i forhold til det andre, eller når solnedgangen ble mer Hollywood enn Rim. Hun kunne fortelle ham at skyen lå på himmelen som om den var påklistret, og hun kunne komme med forslag om hva han skulle gjøre for å få skyen til å sveve. Hun hadde et skarpt øye for detaljer, og hun hadde vanligvis rett. Derfor hørte han alltid på henne. Ikke minst når hun etter å ha sett lenge på et bilde sa:

-Pappa. Det er bra.

Da begynte Henning Rim nesten å gråte.

Torill var i det hele tatt den eneste i den lille familien som tok Henning Rims kunst på alvor. Rita så på det som en altoppslukende hobby hos mannen - en hobby hun ga sin fulle støtte til at han bedrev. Sønnen Lasse så på det som noe sprøtt og fjollete. Han ble alltid flau når faren stilte ut bildene, eller når bekjente av ham kommenterte farens bilder.

-Faren min blir aldri voksen. Han bare må kline av seg maling over alt, svarte Lasse da.

I sin egen verden

En kveld hver fjortende dag - gjerne tirsdagskvelder - sørget Henning Rim for å ha en avløser til drosja. Likeså på den etterfølgende dag. Disse kveldene gikk Henning Rim inn i sitt kreative laboratorium og disse kveldene var hellige - i det minste for Henning selv.

Han orket aldri mye middag før en slik kreativ kveld. Blikket hans var vanligvis bortenfor middagsbordet fordi han sorterte motiver inne i hodet sitt. Dersom Rita, Lasse eller Torill spurte ham om noe, svarte han enten med enstavelsesord, eller han ga et svar som samsvarte med det han så på inne i hodet sitt. Det kunne derfor være vanskelig å samtale med Henning Rim ved middagsbordet slike dager.

-Har du hatt noen spennende turer i dag, spurte Rita som hun alltid gjorde ved middagen.

-Kobolt blir for gjennomskinnelig, svarte Henning Rim.

En middagssamtale blir vanskelig når den ene av samtalepartene lever i sin egen fargelagte verden. Men Rita var en forståelsesfull kvinne. Hun fortsatte derfor å snakke «med» Henning Rim disse dagene ved middagsbordet. Deretter tok hun oppvasken (for familien Rim hadde aldri hatt oppvaskmaskin. «Strøm er dyrt», pleide Henning Rim å si), og lot ektemannen få tenne seg en røyk allerede ved bordet, før han forsvant med fjernt blikk ned i kjellerstua.

Der nede hentet han seg en halv flaske vodka fra det lille skapet i hjørnet. Så tok han ut fire flasker lettøl fra det lille kjøleskapet ved siden av. Rita kjente godt til innholdet i begge skap, for det var hun som fylte dem opp når de nesten var tomme. Hun hadde også sørget for å sette fram ølglass, drammeglass og askebeger på det lille bordet ved siden av trillebordet med maling, pensler og vannspann.

Henning Rim fylte opp ølglass og drammeglass, tømte dem raskt i omvendt rekkefølge og vendte seg mot staffeliet som stod inn mot rommets ene kortvegg. I taket over hadde han montert et lysstoffrør i en kjetting, slik at han kunne regulere høyden på lyskilden. På staffeliet stod det et hvitt lerret. Foran det stod det en sliten kontorstol han en gang hadde funnet på et loppemarked. Over stolryggen hang malerfrakken - en opprinnelig hvit legefrakk. Den var etterhvert blitt sterkt preget av at eieren hadde benyttet den til å kline av maling fra fingre og pensler. Henning Rim tok på seg frakken og gikk til den motsatte enden av rommet der stereoanlegget stod. Han sjekket CD-hylla og konstaterte at de faste male-platene stod på sin plass, tok ut «Løsrivelse» av Kari Bremnes - bygget over Edvard Munchs egne tekster - la plata i CD-spilleren, justerte volumet og vendte tilbake til lerretet. Han tok en dram og noen slurker øl til, rullet og tente en røyk, satte seg på den slitne stolen og stirret på det hvite lerretet.

Hat og kjærlighet

Henning Rim hadde et delt forhold til det hvite lerretet. Han elsket det fordi det bar i seg så mange muligheter. Det var som en snødekket vidde der hverken dyr eller mennesker hadde tråkket spor. Det var som en jomfru, men en uskikkelig sådan fordi hun bønnfalt Henning Rim: «Kom og ta meg i besittelse. Skap noe på meg.»

Men samtidig som han elsket denne bønnen om å bli tatt i besittelse, så hatet han det hvite lerretet fordi det krevde så mye av ham. Han fikk et sug i kroppen og en form for prestasjonsangst. Hvilken rett hadde han til å kline maling på den hvite flaten? Var ikke lerretet egentlig pent nok som det var? Spent fast på blindrammen - så fast at lerretsduken fungerte som et stramt trommeskinn. Fast å ta på, men likevel med en viss ettergivenhet.

Dette delte forholdet gjorde at lerretet sugde noe ut av sjelen hans. Han kjente hvordan den hvite flaten trakk hans innerste til seg. Lerretet ville ha hele ham, ville bli en del av ham - eller ville at han skulle bli en del av det.

Henning Rim visste at det bare var en måte å bli kvitt denne ekle, gode, rare blandede følelsen på. Han måtte ganske enkelt begynne å male. Det var ikke så farlig om han ikke hadde bildet klart i hodet. Han måtte bare begynne.

Så tok han seg en ny dram, etterfulgt av et par øl-slurker. Lot Edvards ord i Kari Bremnes' munn fylle alt rundt seg. Bildet i hodet ble klarere og han kunne trykke ut de nødvendige fargene på den sammenbrettede avisen han benyttet som palett. Så fuktet han den brede penselen i vann før han dyppet den i malingen og tok det første faste strøket.

Etter det første faste strøket, gikk alt av seg selv. Ingenting forstyrret ham. Av og til måtte han sette en ny CD-plate i spilleren, han måtte ta et par slurker eller rulle og tenne en ny sigarett. Men han merket knapt at det skjedde. Alt var konsentrert om det som skjedde på lerretet. For der levde fargene sitt eget liv. Det bildet han først hadde hatt i hodet, ble noe annet etterhvert som fargene fikk leve med det. Nye fargetoner og nye former kom til. Figurer dukket opp, for å bli overmalt like etterpå. Han visste ikke hva som bestemte hva som var riktig eller galt, hva som var stygt eller vakkert. Han bare lot bildet leve ut seg selv. Han nøt hvordan hånden fulgte sjelens anmodninger om tyngde i strøkene, om farge og mengden maling på penselen. Han elsket å se hvordan fargene forandret karakter i pakt med naboforholdet til andre farger. Han ble glad langt inn i den forlengede marg når han så at strukturen i malingen han påførte, ble ett med motivet.

Når Henning Rim hadde sine kreative kvelder og netter, malte og drakk han uten stans i mange timer. Han ble ganske nedsnødd etterhvert, men han drakk aldri mer enn den halve vodkaflaska, og han visste alltid når han måtte stanse. Da var alkoholen som først hadde gitt ham et kikkhull inn i en annen virkelighet, i ferd med å bli en tåkedott foran øynene hans.

Mye av det han malte slike netter, bar tydelig preg av at maleren hadde vært helt på grensen til drita. Disse drita-bildene malte han over dagen etter. Men flere ganger dukket det også opp bilder som hadde annerledes motivsammensetninger og dristigere fargevalg. De ble sjelden ferdige i løpet av en slik kreativ kveld, men de ble et godt utgangspunkt for videre bearbeiding.

Om disse kreative kveldene og nettene var spesielle for Henning Rim, så skal det ikke legges skjul på at også den påfølgende dag ble spesiell. Selv hos en dreven kreativ dranker setter en halv flaske vodka og diverse lettøl sine spor. Nattens søvn tok han på gjesteværelset i kjelleren fordi alkoholen også hadde en tendens til å aktivere Henning Rims snorke-organ. Først ut på formiddagen stavret han seg opp og var glad for at Rita var på jobben. Så tuslet han inn i kjellerstua for å se nattens produksjon i dagslys.

Det luktet gammel røyk og tomme ølflasker der inne, selv om han hadde hatt kjellervinduet åpent hele kvelden. Henning Rim gikk bort til staffeliet med senket blikk. Ville ikke se på lerretet før han stod rett foran det. Så hevet han hodet og så på bildet.

Noen ganger ble han kvalm av å se på smøreriet som klinte seg til det en gang så jomfruelige lerretet. Andre ganger lyste det opp inne i bakrus-tåken hans fordi bildet var enda bedre enn han kunne huske det. Men vanligvis så han bare på det noen minutter med trutmunn, før han konstaterte at «joda, det har ett og annet i seg som det går an å jobbe videre med.»

Rims motiver

Henning Rim var kresen i sitt valg av motiver. Han likte at bildet hadde en handling. Noe skulle skje der inne. Han mente at en tilskuer til bildene hans skulle kunne sette seg ned som foran en TV-skjerm, og la handlingen sive ut mellom malinglagene. Bildet behøvde ikke være fullt av action - det var det likevel nok av i det livet mennesker flest omgav seg med. Men motivene skulle stille spørsmål som tilskueren skulle fristes til å svare på. Og når svaret var funnet, åpnet det seg nye spørsmål. Til tross for dette, var ikke Henning Rims bilder kompliserte. Han forenklet motivene maksimalt. Bare essensen av meningen skulle være der - minst mulig skulle forstyrre den egentlige handlingen. Henning Rim likte ikke støyende bilder.

-Tenk deg om jeg bare lagde støyende bilder. Hvordan ville det DA høres ut nede i kjelleren der de står og skriker inn i veggen, sa Henning til Rita som uvilkårlig grøsset og fikk gåsehud på ryggen. Hun fikk alltid litt gåsehud når hun tenkte på ektemannens bilder som skrek stumt i kjellermørket. Ikke fordi hun hørte de stumme skrikene, men fordi de etterhvert ble så mange i antall, og hva om de stumme skrikene plutselig en dag fikk volum også for henne?

Vilhelms hemmelighet

Da Henning overtok barndomshjemmet, tok Vilhelm med seg noen spinkle kjøkkenstoler, en divan og ei stålampe og flyttet på hybel. Ikke fordi storebroren snøt ham for arv, men fordi lillebroren ville det slik. Vilhelm gikk i lære på verftet i byen og trengte frihet til å finne seg selv. Da han omsider fant seg, var han 25 år og utlært sveiser. I det skjulte var han homoseksuell. Da Vilhelm kom fram til sannheten om seg selv, fortalte han den bare til broren. På den tiden var homser utsendt fra djevelen, og de ikke bare voldtok smågutter - de spiste dem også. Henning forstod seg ikke på homser, men han forstod seg på lillebroren og innså derfor straks at folks oppfatning av homoseksuelle var sterkt overdrevet.

Med årene ble Vilhelm arbeidsformann på verftet, og bare dét skulle tilsi at han var flink til å skjule sitt egentlige jeg. Da verftet ble nedlagt, snek Vilhelm seg inn bakveien hos en pølsemaker som i det lengste håpet at ikke kundene ville oppdage at en sveiser stappet pølsene hans.

-Hva om kundene hadde oppdaget at en homse stappet pølsene hans? pleide Henning si når brødrene snakket om den tiden da Vilhelm var skap-homse.

-De ville antagelig ha fantasert om hvor jeg stappet dem, svarte Vilhelm da.

Henning og Vilhelm tråkket ikke ned dørstokkene hos hverandre. Men de stakk innom et par ganger i måneden og snakket sammen på telefonen noen ganger i uka. Noen ganger i året hadde de felles malekveld i Hennings atelier. Henning var den eneste som malte, men begge helte godt innpå med øl og dram.

Vilhelm kommenterte motivenes utvikling på lerretet og sin egen følelsesmessige utvikling ute i det virkelige livet.

Med tiden ble forholdet for homser mer åpent, og det var en stor dag for familien Rim da Vilhelm kunne gå Storgata i byen, hånd-i-hånd med en tilfeldig forelskelse, uten frykt for spekulasjoner om hvor han stappet pølsene.

Malerens katakombe

Kjelleren i det rimske hjem ble med årene til en kunstnerisk katakombe. Matboden var ominnredet til lagerplass og var stappende full av malerier. I kjellerstua stod maleriene stablet langs veggene. Det som en gang hadde vært et vaskerom, hadde fått hjemmesnekrede hyller for oppbevaring av mindre bilder. Men Henning trengte mer plass. Gjesteværelset hadde han siklet på lenge. Et par ganger i måneden maste han på Rita for å få flytte inn malerier der.

-Så har gjestene noe å se på dersom de ikke får sove, sa Henning.

-De får søren ikke sove når bildene dine står der og skriker, svarte Rita. Men hun visste at hun snart ville gi etter, og det plaget henne ikke. De hadde tross alt aldri overnattingsgjester på det rommet. De få gangene de hadde gjester over natten, kunne disse benytte rommene til Lasse eller Torill. Selv om barna for lengst hadde flyttet ut, hadde ikke Rita og Henning hatt hjerte til å ominnrede dem. En tilfeldig iakttager kunne få inntrykk av at Henning og Rita savnet de voksne barna sine, og at de lot rommene stå urørt i påvente av at de snart ville flytte hjem igjen. Men slik var det så avgjort ikke. Rita og Henning savnet ofte barna sine, men de ville blitt gale dersom de voksne flyttet hjem igjen. Derfor ble Lasse og Torills rom stående urørt - som et minnesmerke over tiden som gikk.

-Vi trenger ikke et så stort hus lenger, pleide Henning Rim å si når han klippet plenen, støvsuget i stua eller måket innkjørselen.

-Nei, vi kan flytte inn i en liten lettstelt blokkleilighet med stue, kjøkken og ett soverom. Så kan du ha malersakene og alle maleriene dine på den lille oversiktlige balkongen, svarte Rita. Da ble det vanligvis ikke sagt mer om flytting på en stund. Men Rita var likevel innerst inne enig med ektemannen. De hadde virkelig ikke behov for et så stort hus lenger selv om hun tidligere hadde sagt at de hadde for få rom. Det irriterte henne at huset krevde så mye av tiden hennes. Det skulle rengjøres ukentlig, og Rita var ikke skapt til å oppholde seg i et hus der det kunne finnes spor av spindelvev i en bortgjemt krok. Når hun foretok fredagsrengjøring, gjorde hun det derfor slik hennes mor hadde foretatt sin vårrengjøring. Ikke fordi hun likte å gjøre rent, men altså fordi hun likte å vite at den bortgjemte kroken var fri for spindelvev.

-Hva om noen fikk se at det var spindelvev i den kroken, pleide hun å si til ektemannen når han kommenterte hennes ukentlige vårrengjøring.

-Jeg har ennå til gode å se noen av våre gjester i den kroken, svarte Henning.

Verdier er så mangt

Rita tenkte også på den økonomiske siden av det at to mennesker hadde et stort hus. Det kostet mer å bo i huset enn det ville ha gjort for de to i en leilighet. Det til tross for at huset var Hennings foreldre-arv og således ikke var beheftet med gjeld. De pengene de måtte benytte for å bo, kunne de ha benyttet til noe mer morsomt. Men når de en sjelden gang hadde mer penger når alle regninger var betalt, hadde hun vanskelig for å finne på noe «mer morsomt». Da ville hun heller spare pengene i tilfelle «noe skulle skje». Det eneste som skjedde var at sparekontoen deres vokste uten at Henning Rim hadde den minste peiling på hvor mye den vokste.

Hos Rims var det nemlig fruen som styrte finansene.

-Jeg er statsminister, mens Rita er finansminister, sa Henning Rim uten å tenke på at i enhver nasjon er det pengene - og dermed finansministeren - som sitter med den egentlige makta.

I jobben som avdelingsleder ved regnskapskontoret, så Rita nesten hver dag hva for lite penger kunne gjøre med bedrifter og mennesker. Hun ønsket ikke at for lite penger skulle gjøre like mye trist for dem. For Rita var penger noe svært konkret som var nødvendig for å opprettholde liv på jorden. Ja, kanskje like viktig som luft å puste inn.

-Penger er ikke lenger penger, hadde Henning sagt en gang de diskuterte økonomi.

-I dag er penger stort sett bare tall inne i et datasystem. En bedrift med mange ansatte, har mange store tall på kontoen sin i bankens dataanlegg. Når de ansatte skal ha lønn, overføres tall fra bedriftens konto til de ansattes konti. Når de ansatte skal se hvor mye de har tjent, får de en kontoutskrift med tall. Så betaler de regninger og mat og bensin og kinobilletter ved å overføre tallene sine til andre konti. Derfra flyttes tallene videre og videre, sa Henning Rim.

-Hva mener du egentlig med det sludderet, ville Rita vite.

-Jeg mener at vi nesten ikke har kontante penger lenger. Vi har bare tall. Men det er dessverre ikke slik at det er tallene i seg sjøl som er verdt noe. I så fall ville vel salg av lommekalkulatorer ha vært forbundet med straff. Nei - det er hvor tallene befinner seg som betyr noe. Så lenge tallene befinner seg i et spesielt datanett, nemlig bankenes, så er de plutselig verdt noe. Det var mye hyggeligere før da penger var mynter og sedler som du fikk hver måned i en lønningspose. Eller i gamle dager da du fikk lønna i gull, eller fisk eller fridager på egen åkerlapp. Det er sprøtt med kun tall, sa Henning Rim.

Rita bare ristet på hodet over ektemannens blasfemiske ideer omkring penger. Men han registrerte ikke oppgittheten hennes og fortsatte:

-Ikke nok med at pengene bare er tall i et dataanlegg. For der inne finnes det ikke vanlige tall. Det er bare noe vi innbiller oss. Alle tegnene består av 0’er og 1-tall. Så når jeg spør banken om hvor mye jeg har på kontoen, og bankfunskjonæren sender spørsmålet videre til datamaskinen, så skrangler den sammen en bråte nuller og ett-tall som den uten følelse omgjør til en tallkolonne. Og den tallkolonnen er altså pengene mine - tror jeg. Men i virkeligheten eier jeg bare nuller og ett-tall. Det er nuller og ett-tall vi jobber og sliter for!

-Du prater bare tull. Som taxisjåfør får du pengesedler og mynter i hendene hver eneste dag, sa Rita oppgitt.

-Jeg snakker ikke om meg, jeg snakker om samfunnet som sådan. I samfunnet er penger bare nuller og ett-tall.

-Dersom du ikke kutter ut nå, kaster jeg opp i fanget ditt, advarte Rita med et gnistrende blikk.

Hver gang Rita sprutet gnister med øynene som følge av noe Henning hadde sagt, pleide han kysse henne på kinnet og legge til med et glis:

-Men du er en dyktig djevel, Rita, særlig som finansminister.

Det sjokkerte aldri Rita å bli kalt en djevel. Hun visste ektemannen bare benyttet uttrykket «dyktig djevel» når han virkelig skulle påskjønne en innsats.

Om Henning Rim hadde et sært forhold til penger generelt, så var det annerledes med de pengene han tjente på maleriene sine - de han måtte tjene for å kunne male mer. Om han ikke fulgte med i hvordan kona forvaltet deres felles pengebeholdning, så holdt han nøye regnskap med sin egen malekonto. Alt han tjente på salg av bilder, ble satt inn på kontoen. Og alt han trengt til innkjøp av maling, lerret, blindrammer og pensler ble hentet fra den samme kontoen. Tallene på denne kontoen ble aldri så fete at Rita ville kunne finne på noe morsomt å gjøre med dem. Men det var i det minste stadig bevegelse på kontoen, slik at nullene og ett-tallene aldri fikk tid til å kjede seg.

Mer om Rims motiver

Henning Rim hadde malt i flere år før han så at motivene hans hang sammen på et vis. Han hadde aldri bevisst valgt motiver etter en fellesnevner, men da han en dag kom til å bla systematisk i et album der han hadde samlet fotografier av malerier i kronologisk rekkefølge, oppdaget han denne fellesnevneren: Evnen til å fly.

De aller første bildene hans viste en kneblet og bundet person utenfor et fellesskap. Det var ganske innlysende at denne personen ikke kunne fly, men det var kanskje akkurat det vedkommende drømte om. Deretter gikk han over til pyramider. Ikke de egyptiske som stod trygt forankret i sand, men egenkonstruerte avlange pyramideformer med speilende overflate. De kom stupende ut av store skyer, eller landet stille på sommerlige åkrer og tåkete fjellsletter. Henning Rim hadde ingen formening om hvorfra de kom, men en psykolog med kjennskap til Rims interesse for Erich von Dänikens bøker, ville straks innse at Hennings underbevissthet malte fortidens guder som inntok jorden. De kom flyvende i sine pyramideformede farkoster fra andre kanter av universet.

Midt i pyramide-perioden oppstod det et sidespor. Edvard Munch dukket opp. Først malte Henning Rim ham som en streng iakttager mot en skrikende munchsk bakgrunn. Han stod på en brygge ved siden av et flimrende TV-apparat og var iført sid frakk og bredbremmet hatt. Det var stor avstand mellom mannen på bildet og bildets tilskuer. I ukene som fulgte, dukket Edvard opp flere ganger. Først bare som en hatt og frakk som uten innhold blafret i vinden. På et bilde var hatten blitt hvit og plassert i forgrunnen foran et tåkete landskap. Det fikk tittelen «Snart hjemme». Siste gangen Edvard dukket opp, var han malt i full størrelse - i den samme hatten og frakken. Denne gangen kastet han et stort rødt eple til en tilskuer som var i ferd med å ta i mot frukten. Av mottageren syntes bare et par store hender. Mottakeren stod der den som hadde malt bilde, stod.

-Det var slik Edvard viste meg at han var i ferd med å gi meg noe, sa Henning til Rita.

-Visste ikke at Munch drev i eplebransjen, svarte hun og gløttet opp fra et bedriftsregnskap.

-Eple er et symbol, du tomme hode! svarte Henning Rim påtatt strengt.

-Et symbol på de problemer fruktdyrkerne opplever? Rita var fortsatt totalt uinteressert.

-Ja, vi sier vel det, sukket Henning Rim.

Kontraster

Så kom han inn på hovedsporet - fellesnevneren - igjen. Han begynte å male keiserpingviner. Han trodde han malte dem fordi de var vakre i kjole-og-hvitt med gult halstørkle, og fordi det ble artige kontraster når han plasserte keiserpingviner i uvante omgivelser - sett fra pingvinenes synspunkt: I sommer-enger, på en trøndersk strand, i solnedgang under et eiketre, foran et fjell i høstfarger og så videre.

-Jeg liker kontrasten, sa Henning Rim, men egentlig malte han en fugl som til tross for at den var en fugl, ikke kunne fly. En fugl som var en fremmed gjest i de fleste omgivelser. Selv når den var hjemme hos seg selv, var den fremmed, fordi pingvinen er en fugl uten evnen til å fly.

-Tror du andre fugler mobber pingvinene? spurte ti år gamle Torill. Henning Rim så ettertenksomt fra henne til et av sine mange pingvin-bilder før han nikket og svarte:

-De andre fuglene flyr over hodene deres og skriker ut stygge lyder. Når pingvinen vil ta igjen med dem og forsøker å flakse med vingene for å komme opp til mobberne, blir de bare stående der og flakse. Det gjør antagelig ikke saken noe bedre for dem. De andre fuglene bare skriker enda styggere.

-Stakkars pingvinene, svarte Torill med tårer i øynene.

-Egentlig tror jeg de har det bra. De holder sammen. De står i tette klynger for å holde varmen og har sikkert mye å prate om når de står slik og lar stormene blåse over hodene deres. Og inne i hodene sine vet de sikkert at de også skal få fly en gang.

-Skal de få fly?

-Når de dør og sjelen deres kryper ut av kroppen, så kan også pingvinen fly, sa Henning Rim med et smil til datteren.

Så en dag forsøkte han å få en ikke-flyver til å fly. Han malte et portrett av Frans Widerberg etter et avisutklipp. Det satte ham på ideen å la mennesker sveve slik Widerberg gjorde på sine bilder. Det ble etterhvert mange svevende mennesker i kjelleren til Henning Rim. Også de skrek stumt mot kjellerveggen.

-Selv om Widerberg har fått solgt meter på meter med bilder av folk som flyr, så er det ikke dermed sagt at det er et marked for den slags motiver, kommenterte Rita.

-Edvard har også fått folk til å fly, innvendte Henning.

-Ja, så får du kontakte Luftfartsverket. Kanskje de trenger noen halvnakne, flyvende mennesker på veggene sine.

-De har vel allerede kjøpt noen av Widerbergs, sukket Henning Rim. Han innså at også dette var et sidespor som endte blindt, og tok fatt på pingvinene igjen. De stavret rundt i de merkeligste omgivelser - omgivelser der pingviner ikke vanligvis ble observert.

-Jeg tror det er selvportrett, sa han til Rita som nikket og smilte slik hun alltid gjorde når hun ikke forstod ektemannen.

-Det er egentlig jeg som er pingvinen. Det er egentlig jeg som drømmer om å fly.

-Har du vurdert å ta flytimer? spurte hun syrlig og fikk et grøss som svar fra ektemannen. Han hadde ingen ønsker om å kunne føre et fly.

Noen få mennesker syntes det var artig å ha bilder av pingviner på veggen og kjøpte av ham, men de aller fleste pingvinbildene ble stående og skrike mot kjellermuren. Der gikk en pingvin langs en motorvei. En pingvin stod i en krok i et stort mennesketomt lokale. En pingvin stod på en fjelltopp og skuet ut over et landskap badet i aftensol. En flokk pingviner stod i ring rundt en naken mannsperson, og så videre.

Så tok Henning Rim i stedet fatt på fugler som i motsetning til keiserpingvinene, hadde tatt seg bryet med å lære flyvningens edle kunst.

-Det er lettere å selge fugler som flyr, enn fugler som drømmer om det, forklarte Henning Rim overfor seg selv. Men psykologen ville ha innsett at maleren arbeidet med ferdighetene sine.

Interessen for det svevende, gjorde at Henning Rim stadig oftere flyttet hverdagsblikket sitt mot himmelen. Han likte å studere de skiftende fargene og fikk etterhvert en dyp forkjærlighet for skyer.

-Se på den flotte skya, kunne han si til en passasjer i drosja, mens han nikket mot en boblende cumulus-sky med gnistrende hvitt soppoverbygg og diffus blå buk. Passasjeren svarte vanligvis dumt fordi vedkommende bare så en sky. Men Henning Rim så en egen verden oppe i skylandskapet. Han kunne stå lenge foran stuevinduet når det var vær for vakre skyer. Og når han så en sky som var mer vakker enn vanlig, tilkalte han Rita som alltid sa seg enig i at «jo den var vakrere enn de andre». Men hun så bare en sky blant andre skyer.

Den eneste som forstod Henning Rims glede over skyer, var Torill. Hun kunne nikke enig når faren pekte ut en spesielt vakker sky. Deretter kunne hun la blikket gli over skylandskapet og peke ut andre som kanskje var like vakre. Når de to var ute og kjørte sammen, var det like ofte Torill som pekte og sa: «Se på den flotte skya».

Interessen for skyer kom etterhvert stadig oftere fram på Henning Rims bilder også. Noen ganger kunne en sky være hovedmotivet, mens alt annet på bildet bare var med for å skape en virkelighet. Andre ganger brukte han skyene som vakre kulisser til en handling. Ofte sørget pingvinen for handlingen.

Da Henning Rim så skymotivene sine i sammenheng med alle de andre motivene - og fellesnevneren - forstod han at han som kunstner hadde fått større selvtillit og at han jobbet for å bli kjent med det elementet han ønsket å beherske når han virkelig tok av. Men ingen andre forstod det. Bortsett fra Torill.

-Det er en egen verden oppe i skyene, pappa. Og du har fått meg til å se den, sa hun som 15-åring.

-Men det er ikke himmelen, svarte Henning Rim med klump i halsen.

-Nei. Kanskje det er etasjen under? tenkte hun høyt.

Må prøve alt

Torill hadde alltid vært et nært barn for foreldrene. I tillegg hadde hun alltid vært svært interessert. I det meste.

Oppveksten hennes var fylt av medlemsskap i de forskjelligste foreninger og lag. Men hun var aldri lenge på hvert sted - medlemsskapene var alltid kortvarige. Hun hadde vært med i kor, skolekorps, speider'n, 4-H og hadde drevet med turn, håndball, karate og jazzballett for å nevne noe.

-Jeg må prøve alt for å finne ut hva jeg ikke liker, forklarte hun hver gang hun fant ut at en aktivitet ikke passet for henne.

Den eneste aktiviteten hun ikke ble lei av, var å lese. Hun leste alt hun kom over, og delte etterhvert farens glede over John Irvings tykke romaner og all slags litteratur om den overnaturlige siden ved virkeligheten.

Henning Rim hadde også prakket på henne alle typer tegne- og maleutstyr fra hun kunne holde i en fargestift, i håp om at hun tidlig skulle oppdage gleden ved kreativt arbeid. Som liten syntes hun da også det var gøy å tegne og male, men i puberteten mistet hun interessen. Da malte hun bare av og til for å berolige faren.

Under oppveksten hennes hadde Henning Rim også forsøkt å utvikle fantasien hennes ved å fortelle fargerike eventyr som han fant inne i hodet sitt. Kanskje var det dette som førte til at Torills lærere på barneskolen alltid mottok hennes stiler med et stille sukk. For Torills stiler var lange, detaljrike historier som det tok lang tid å lese og rette. Ikke fordi det var så mange grammatiske feil å sette rødblyanten på, men fordi innholdet alltid var såvidt komplisert og outrert at lærerne ikke riktig visste om det var riktig at ei lita jente tenkte på den måten - og langt mindre skrive det ned slik at andre kunne lese det.

Da Torill kom i den alderen da hun forstod at gutter var noe annet enn jenter, fortsatte hun sin praksis med å prøve de fleste. Hun måtte finne ut hvem hun ikke likte for å finne den hun likte.

Torills kjærlighetsforhold måtte av den grunn nødvendigvis bli ganske heseblesende. Fra glødende, dampende forelskelse til iskald avsky gikk det sjeldent mer enn fjorten dager. På den måten rakk hun å teste ut en rekke forskjellige unge manns-typer. Men aktiviteten påførte også Rita og Henning hyppig et plaget ansiktsuttrykk. Foreldrene var veldig enig om at livet ville vært mindre komplisert og angstfylt dersom Torill hadde slått seg til ro med en gutt.

-Hva om du blir gravid? spurte Henning Rim. -Du kommer ikke til å ha peiling på hvem som er faren.

-Må det alltid være sex i et forhold? svarte Torill med et fnys.

Dersom Lasse hørte Torills svar, la han alltid ansiktet i alvorlige folder og sa med ettertrykk:

-Ja, lille venn.

Og da var diskusjonen i gang mellom søster og bror. For om Torill tydeligvis hadde satt seg som mål å teste ut alle typer og samfunnslag av gutter, så var Lasse av den oppfatning at det første kunne være godt nok. Han utdannet seg til bilmekaniker fordi det var det første han kom på og fordi det var lettvint for en med hans kvalifikasjoner å komme inn på bilmekanikerlinja. Da Torill var mest aktiv på guttefronten, hadde Lasse allerede så godt som forlovet seg med Vibeke som han hadde kjent siden barneskolen. Etter førstegangstjenesten - i sitt 20. år - fikk han fast jobb på byens Toyota-verksted og giftet seg med Vibeke. De flyttet inn i en liten blokkleilighet og satte straks i gang med å produsere barn. I løpet av to år og noen måneder hadde to nye skudd på Rims familietre poppet ut av Vibeke - Ludvig og Alice. Henning Rim satte stor pris på å bli bestefar.

-Men det er også veldig hyggelig når de reiser hjem etter et besøk, pleide han å innrømme overfor Rita som alltid reagerte på uttalelsen ved å slå etter ektemannen.

Allerede som 21-åring fikk Lasse solgt en av sine oppfinnelser. Det var en liten dippedutt som kunne plasseres inne i magen til teddybjørner, og som fikk dem til å brumme dersom de ble klappet med pelsen. Dersom de ble klappet mot pelsen, sa ikke dyret noen ting. Han tjente faktisk ualminnelig bra på dippedutten - mer enn Henning Rim noen gang ville tjene som drosjekusk.

-Jeg har aldri fått så mye for å brumme til passasjerene, sa Henning Rim snurt til sønnen.

-Du må bare brumme når de klapper deg med pelsen, svarte Lasse alvorlig.

Etter den første suksessen tilbrakte Lasse mye tid i sitt lille verksted i blokkas kjeller. Han skulle forbedre oppfinnelsen og få bjørnen til å snakke dersom den ble kost med eller snakket til.

Da Torill var ferdig med videregående - etter tre år der hun hadde kjørt slalåm mellom fagene og sine mannlige medelever - bestemte hun seg for å bli forfatter. Hun kjøpte seg en billig, brukt PC for det hun hadde tjent på en sommerjobb i et supermarked, og satte i gang.

-PC? Hva er i veien med den gamle skrivemaskinen min? ville Henning Rim vite.

-Det er en gammel skrivemaskin, svarte Torill, og det kunne faren vanskelig argumentere mot.

Kun for pengenes skyld skrev Torill klisne damenoveller som hun uten problem fikk solgt til damebladene. Hun skrev småerotiske noveller som ble solgt til blader for tenåringsjenter, og hun skrev sex-noveller som mannfolkbladene ikke kunne få nok av. Hun skrev alltid under pseudonym - opptil flere - og det hadde ikke Henning Rim noe i mot. Han ønsket ikke å se en av kollegene på drosjesentralen med store, våte øyne over en novelle med datterens navn på. Men Torill tjente bra med penger på sin litterære virksomhet.

-Du er en litterær prostituert, sa Henning Rim til henne.

-Det blir jeg i det minste ikke HIV-smittet av, svarte Torill og fortsatte:

-Nå kan jeg omsider bruke alt det du og livet har lært meg så langt.

Heller ikke det kunne faren argumentere mot.

Da Torill var 20 år, hadde hun egen leilighet i en nedslitt leiegård i byens sentrum. Hun skrev gjennomsnittlig fire noveller i uka, røkte en pakke rullings hver dag og byttet fortsatt mannfolk hver fjortende dag.

Plutselig en dag bestemte hun at hun var klar for et lengre forhold og innledet straks to: Det ene til en hund - et forhold som selvsagt kun var basert på hengivenhet og kjærlighet - og det andre til en mann - et forhold som i utgangspunktet var basert på interesse, men som raskt utviklet seg til kjærlighet.

-Han heter Tor Sorg og er en morsom fyr, forklarte hun faren ute i entreen. Han hadde stukket innom fordi han hadde passert leiegården i drosja og sett at det røyk så ille ut av det åpne stuevinduet. Det var ikke første gang han hadde tatt Torills svært aktive nikotinforbruk for å være en storbrann under rask utvikling.

-Heter bikkja Tor Sorg? sa Henning Rim og frøs på ryggen da han innså at det måtte være mannen som eide det triste etternavnet.

-Nei bikkja heter Grrhard.

-Hva slags type er det? ville Henning Rim vite.

-Han er høy, lys og journalist.

-Du verden, litt av ei bikkje, svarte Henning Rim og himlet med øynene.

-Du kommer til å like ham.

-Bikkja eller fyren?

-Begge, svarte Torill, og trakk faren med seg inn i leiligheten.

Torills kaotiske stue var innredet med PC'en, skriveren, store bunker papir, stabler med bøker, den rosa bamsen som danset med den snille dragen og flere andre av farens malerier på veggene, et TV-apparat og en sofa. I sofaen satt en høy, lys, morsom mann med en liten, lys, morsom valp på fanget. Den morsomme mannen hadde nettopp tatt på seg et trist ansikt fordi den morsomme valpen hadde tisset ham i skrittet.

Henning Rim likte både mann og valp med det samme.

-Jeg tror du har funnet deg en dyktig djevel, hvisket han til Torill da han var på vei ut.

-Mannen eller bikkja, spurte datteren.

Tor Sorg

Torills møte med Tor Sorg burde egentlig ikke ha utløst et livslangt forhold. Torill var 20 år og levde av sin litterære prostitusjon. Tor Sorg var 23 og levde for journalistikken i byens lille lokalavis. Han bodde på en trang hybel som alltid var grundig rengjort av ham selv, og der alle ting hadde sin faste plass. Men han tilbragte ikke mye tid der. Det var redaksjonen som var det egentlige hjemmet hans.

Han hadde bodd i den lille byen hele sitt liv. Faren var sivilansatt på marinestasjonen, mens moren var hjemmeværende. Tor var enebarn og slet under hele oppveksten med store puter som foreldrene stadig vekk sørget for å sy grundig fast under armene hans.

Tor Sorg hadde alltid sett opp til folk som skrev. Forfattere var halvguder for ham.

-De skaper noe evig, sa han som voksen.

-De skaper sin egen virkelighet mellom to permer. Har du tenkt på at handlingen i en bok lever der inne mellom permene hele tiden? Selv om boka er lukket. Du kan bare åpne den på en hvilket som helst side, og så springer virkeligheten der inne rett i trynet på deg. En bok er som en videokassett, bare mye mer avansert. Videokassetten må du ha en videospiller for å kunne glede deg over. Men boka trenger ikke strøm en gang. Du bare åpner den, og så setter den i gang av seg selv.

Tor Sorg var godt likt i kameratflokken, men han ble sett på som det han var: En bortskjemt, litt morsom særling som alltid var glad. Det siste kunne ha sammenheng med etternavnet hans. Det er ikke lett for et menneske å gå gjennom barndommen med et sorg-stempel på seg. Tor Sorgs underbevissthet motarbeidet dette stempelet ved alltid å la bevisstheten ha rik tilgang på gleder.

-Livet er en jævel som jeg er jævli glad i, pleide han si mens han lo en trillende, smittende latter.

En følge av hans syn på forfattere som halvguder, var selvsagt at han selv drømte om å bli forfatter. I utgangspunktet var han ingen god skribent. På barneskolen utmerket han seg ikke på noen områder - heller ikke i norsk-faget.

I tenårene innså han at han måtte ha mer skrivetrening og fant ut at journalistikken var en fin måte å øve opp talentet på. Så gikk han innom redaktøren i lokalavisa og tilbød sine tjenester.

-Jeg vil bli journalist, sa han til den kraftige, rødmussete og middelaldrende redaktør Kristian Morset som satt bak sitt velfylte skrivebord der en elektrisk skrivemaskin med nedsausete taster, dominerte.

-Javel. Det er bedre enn å ønske seg fast arbeid, svarte redaktøren og lot seg rive med av Tor Sorgs trillende latter.

Morset kjente igjen seg selv som skrivesugen tenåring, og lot jyplingen få prøve seg. Tor Sorg begynte på bunnen og registrerte de små ting i lokalsamfunnet. Besøkte husmorlag, sanitetsforeninger, loppemarkeder, barnehager, skoleavslutninger og lignende med sitt kamera og notatblokk. Arbeidene hans aspirerte ikke til Den store presseprisen, men han utviklet i det minste skriveferdighetene og nysgjerrigheten, og hans glade åsyn ble etterhvert velkjent i det lille samfunnet. Tor Sorg ble «han fra bla'», han du kunne snakke til dersom du ønsket bilde av ungen din på trykk, eller dersom du ville ha en forhåndsomtale av møtet i diskusjonsforeningen.

Som årene gikk, fikk han sommervikariater og etter en dårlig eksamen på gymnaset og et års førstegangstjeneste i Hæren, ble han fast ansatt som allround-reporter. Det var en fin tittel, men det betød bare at han i likhet med de fire andre i redaksjonen, måtte dekke det lokaljournalister alltid har gjort: Alt mulig.

Det hendte noen lurte på hvorfor han ikke søkte seg inn på Journalisthøgskolen, men da svarte han som redaktør Morset hadde gjort da Tor bragte skolen på bane:

-Journalistikk lærer du ved å være journalist.

Ingen kunne motsi det når Tor avrundet uttalelsen med sin glade latter.

Oppfatningen av forfattere som halvguder, hadde ikke tapt seg i Tor Sorgs hode da han en vårdag som 23-åring fikk høre rykter om at ei 20 år gammel jente i byen levde av å skrive for forskjellige ukeblader. Noen hadde hørt av noen som hadde snakket med noen, at noen hadde sagt og så videre. Og navnet var visstnok Torill Rim. Tor Sorg luktet en god lokalavis-sak, tok med seg kamera og blokk og ringte på døra til forfatterinnen.

Den ble åpnet av ei rødøyd jente med bustete kort hår, t-skjorte og olabukse. Hun holdt en sneip mellom brune fingre og rommet bak henne var tåkelagt. Tor Sorg fremsa sitt ærend og fikk døra midt i trynet.

Som journalist var han vant til at potensielle intervju-objekter ikke alltid var like medgjørlige. Men han var også vant til at grinebitere lot seg sjarmere til en mer positiv holdning.

«Be, og du skal få. Bank på, og du skal få døra midt i trynet», tenkte han lystig, og ringte på en gang til. Ventet et halvt minutt og ringte på igjen. Forfatterinnen åpnet ikke.

Han slo inn nummeret hennes på mobiltelefonen og fikk svar med det samme:

-Ja?

-Torill Rim?

-Ja?

-Kunne du tenke deg å åpne døra?

-Døra?

-Ja, jeg står nå her fortsatt jeg da ser du. Jeg behøver ikke skrive noe om deg dersom du ikke vil det. Men kunne du...

-Kjøss meg i...

-..tenke deg å snakke med meg. Du skjønner...

-...ræva, din...

-...jeg har alltid hatt lyst til å snakke med en forfatter.

-Snakke med en hva?!

-En forfatter. Jeg har alltid drømt om å bli forfatter selv, men skjønner vel etterhvert at mulighetene er små, så det ville være innmari artig i det minste å få snakke med en for...

Døra gikk opp.

Tor Sorg fikk aldri skrevet sin lokale reportasje om den unge forfatterinnen som under pseudonym levde av sitt forfatterskap i den lille byen. Torill ville ikke sin far så vondt at det ble kjent hvem som skrev de klisne og halvpornografiske novellene i ukebladene. Men fire uker etter mobiltelefonsamtalen, tok Tor Sorg med seg tøflene og alt det øvrige han hadde, sa opp hybelen og flyttet inn til Torill og den andre nyinnflyttede: Valpen Grrhard.

Grrhard

Grrhard var en collie - en skotsk fårehund - eller som mange ville si: En Lassie-hund. Han hadde de samme fargene som skuespilleren Lassie - whisky-farget med hvit krave og hvite poter. Lassie er som kjent et feminint hundenavn, ettersom filmens Lassie skal være en tispe. Men i Lassie-filmene ble Lassie likevel alltid spilt av en hanhund. Gudene vet hvorfor, men det hadde antagelig noe med at produsenten da slapp å ta pauser når Lassie-skuespilleren hadde løpetid.

Men den hanhunden som spilte tispe i Lassie-filmene, måtte utvilsomt ha vært en kjønnsfrustrert hund. Ikke bare måtte han adlyde et tispe-navn, men hver gang han fant det for godt å løfte på bakbeinet for å kose seg med å skvette litt, ble han nådeløst avbrutt ved at noen ropte: KUTT! fra regissørstolen. Gudene vet hva den stakkars hunden trodde regissøren ønsket å kutte.

Grrhard slapp å oppleve denne frustrasjonen. Han fikk leve ut sin maskulinitet. Selv navnet hadde Torill gitt ham for å understreke at han var hard og at hans oppgave i livet var å verne sin matmor med farlige knurr. Men Grrhard hadde nok likevel ett og annet problem med å forstå sin kjønnsidentitet. Hanhundens vokter-instinkt forstod han seg i alle fall ikke på.

Da Grrhard var valp, var det naturlig at han mottok selv ukjente mennesker med stor begeistring og ivrig slikkende tunge. Men da han var blitt en voksen - endog en storvokst - collie, burde det kunne forventes av ham at han i det minste så med en smule skepsis på en ukjent person som plutselig tok seg inn i familiens hule.

For eksempel den gangen en TV-reparatør kom for å hente Torills gamle TV som muligens hadde vist lyset for siste gang. Mannen hadde fått beskjed om å låse seg inn med nøkkelen som lå under matta, men Torill hadde selvsagt glemt å fortelle at Grrhard befant seg i hjemmet. Da reparatøren stod i entreen, ble han derfor overmannet - eller overhundet - av Grrhard som la forpotene på mannens skuldre og deretter slikket ham grundig i hans vettskremte ansikt. Mens mannen trakk seg ut, hvit av redsel og med en underbukse våt av egen urin, ulte Grrhard trist fordi en venn hadde forsvunnet så kjapt.

-Grrhard slikket ham nesten til døde, forklarte Torill etterpå.

-Han forsvarte hjemmet sitt på en vakker måte, mente Henning Rim, og la til:

-Antagelig tilhører Grrhard klubben til Vilhelm.

-Grrhard er ikke homse. Det kan den gamle dama med puddel-tispa fortelle deg alt om, svarte Torill aggressivt.

-Ikke den klubben. Jeg tenkte heller på vær-snill-mot-alle-klubben som Vilhelm antagelig er president i, sa faren med varm latter, mens han klødde Grrhard på magen.

En stor hund som Grrhard, trengte mye frisk luft og mange stolper å skvette på. «Minst to timer hver dag» stod det i hundeboken Torill hadde kjøpt og lest svært grundig. Men Torill hadde ikke tid til å går tur to timer hver dag. Egentlig hadde ikke Torill tid til å gå tur i det hele tatt, ganske enkelt fordi hun mislikte å gå tur. Heldigvis hadde hun sin litterære produksjon å skylde på:

-Dersom jeg skal få skrevet to klisne, en småfrekk og en råfrekk novelle hver uke, kan jeg ikke gå gatelangs med Grrhard ustanselig, forklarte hun faren.

-Dersom du hadde halvert røykinga di, kunne du ha gått tur tre timer hver dag uten at det hadde gått utover skrivinga, mente Henning Rim.

-Hvorfor i alle dager anskaffet du deg Grrhard i det hele tatt? ville han vite.

-Fordi han er koselig i stua, svarte Torill.

Og fordi Torill fortsatt aktet å holde tobakksarbeiderne i full sving, og fordi hun først og fremst satte pris på en koselig hund i stua, påtok Henning seg jobben som Grrhards turvenn.

Hver dag kom han innom den slitte leiegården og hentet Grrhard. Selv om faren ikke kom til faste tider, kunne Torill se på Grrhard når det var hans skritt som om kort tid ville høres i grusen. Da ville Grrhard - selv om han stod med nesa langt nede i en boks med hundemat - straks reise ørene, få et eget blink i øynene, begynne en sakte logring som snart gikk over i en raskere takt, klore i linoleumen, småbjeffe og pipe. Da Henning et par minutter senere stod innefor døra, var Grrhard ikke til å styre. Han stormet fram og tilbake som om en snill drage hadde satt seg på ryggen hans. De voldsomme rundturene endte alltid med at hunden omfavnet mannen og slikket ham voldsomt i ansiktet.

-Ingen dype tungekyss er du snill, pleide Henning Rim å si. Så festet han Grrhards hundelenke, og de to gikk tur.

De gikk i byens havneområde og så på de sultne måkene som spiste pølsepapir og ilanddrevne fiskekadaver. De ble stadig observert der de satt ytterst på kaia ved siden av hverandre og så på skyene. Hva en observatør ikke kunne se, var at Grrhard lyttet hengivent til Henning Rim når han forklarte hvilke farger han ville benytte når han malte havet.

De gikk langs byens gamle kanal som var innrammet av staselige trær. I over hundre år hadde mange generasjoner hunder kost seg med å skvette på dem, og Grrhard følte det som om han snuste i en historiebok da Henning slapp ham løs mellom de tykke stammene. Henning lyttet med interesse til Grrhards småprustende beskrivelser av tidligere generasjoner av sin egen firbente art.

I skogen ved den gamle marinestasjonen løp Grrhard foran, mens Henning Rim kom ti-femten hundeskritt bak. Grrhard passet på at avstanden ikke ble lenger, mens Henning Rim koste seg over å bryte loven om båndtvang. Men mest av alt gledet det ham dypt at Grrhardt syntes å sette like stor pris på sollyset gjennom bladverket, fuglesangen mellom stammene og insektenes summing i skyggene, som han gjorde. Av og til kom Grrhard bort til maleren i tilfelle mannen ønsket å si noe om hvilken farge som måtte benyttes for å beskrive en sommerfugls vinge, eller en humles summing gjennom den varme skogen.

I løpet av den første sommeren ble Grrhard svært glad i Henning Rim, og Henning Rim svært glad i Grrhard. Og dette forholdet oppstod to år før Henning Rim mottok Budskapet.

Med tiden ble forholdet bare bedre og bedre, dersom det er mulig å forbedre det perfekte.

-Så har også du endelig gitt meg et barnebarn, sa Henning Rim til Torill som svarte med å innhylle ham i tobakksrøyk. Inne i skyen visste ikke Henning Rim at Grrhard var det eneste barnebarnet Torill skulle gi ham. På den annen side visste han heller ikke at han selv var skyld i den sene ankomsten til barnet Torill og Tor skulle gi verden.

Røykeslutt

På Torills 23-årsdag et par dager før julaften, ble Rita og Henning som vanlig invitert til kaffe. Da Torill levde alene, ble de også alltid invitert på hennes fødselsdager, og da fikk de også kaffe. Men ikke noe annet.

-Er dere invitert til kaffe, så blir det kaffe, pleide Torill si.

Men etter at Tor hadde flyttet inn hos henne, var det bokstavelig talt blitt andre boller. Journalisten likte å bake boller og både på Torills 21. og 22. fødselsdag hadde han servert et stort fat nybakte, lunka og ganevennlige hveteboller med rosiner.

-Det skal bli godt med boller, hadde Henning Rim sagt til Rita før de ringte på døra denne gangen. Han hadde til og med ment det. Men etter å ha gjennomgått Grrhards hilsningsrituale, snuste han skuffet ut i stuelufta. Det luktet ikke nybakte boller, likevel stod Tor der og gliste. Henning Rim syntes svigersønnen gliste litt mer enn vanlig, ja, at han til og med rødmet litt. Og lukta i leiligheten var ikke som den pleide. Henning krøllet øyebrynene og så fra svigersønnen til datteren. Hun så faktisk litt fårete ut hun også. Ikke hadde hun noen sneip mellom fingrene heller. Så oppdaget han at stua ikke var tåkelagt som den pleide.

-Jøss, har du slutta å røyke? spurte Henning Rim. Og Torill nikket energisk. Alt for energisk, mente Henning Rim.

-Så da får vi ikke boller? fortsatte han.

-Slapp av svigers, sa Tor. - I dag skal vi ha bløtkake. Har bakt den selv.

At kaka var god, kunne Henning Rim konstatere etter flere kraftige stykker og fire-fem kopper kaffe. Men han luktet en spenning i lufta. Det gjorde Grrhard også, for han satt ved siden av Henning med hodet i fanget hans og med hundeøynene rett i hans under hele kaffeslaberaset. Torill og Tor serverte litt for energisk og snakket litt for ivrig om været og dagligdagse hendelser. Henning Rim ble irritert.

-Jeg skjønner jo at du blir en anelse overspent når du plutselig slutter å tilføre kroppen din røyken fra ei pakke tobakk om dagen, Torill, men hva er det som skjer her i dag? spurte han og fikk et skarpt blikk fra Rita som kvittering på sin unødvendig skarpe tone.

-Hvorfor tror du jeg har slutta å tilføre kroppen min røyken fra ei pakke tobakk daglig? svarte Torill og kjørte de blå øynene sine rett i farens.

-Du har vel endelig innsett at det er lurt å slutte mens det ennå går an.

-Nei, svarte Torill, -det er fordi jeg ikke vil at det neste barnebarnet ditt må leve sine første ni måneder i et gasskammer.

Da Henning Rim stirret store spørsmålstegn tilbake, la Torill til med tårevåte øyne og glad munn:

-I august blir du bestefar igjen, gammer'n.

Grrhard begynte å logre, Tor la armen om den nygravide, Rita sølte kaffe på duken som allerede hadde gamle kaffeflekker og Henning Rim satt stille med ansiktet som en forfjamset maske. Øynene var festet i datterens. Etter et par minutter trakk han pusten voldsomt, blunket bort fuktighet, blåste lufta sakte ut og sa stille:

-Dæven døtte. Dere er noen dyktige djevler. Han slo ut med høyrearmen og støtte borti sitt maleri av den lyserøde bamsen som danset med en smilende, liten ildsprutende drage.

Budskapet

Det var en kreativ kveld foran staffeliet at Henning Rim mottok dødsbudskapet. Stereoanlegget framførte Pink Floyds «Crazy like a diamond». Hver gang han hørte den, tenkte han at han ville ha den spilt i bisettelsen sin. Mens han arbeidet med bildet foran seg, hadde han den ekte malefølelsen. Sjelen hans var ett med lerretet og hånden ble ført av Edvard Munch. Alle strøk satt der de skulle med det samme. Alle fargene stemte. Det eksisterte ingen tid, bare Pink Floyd og farger.

Da var det som - ikke en stemme - men som om ordene dukket opp inne i hodet hans. Først som løsrevne bilder av ord. Så samlet de seg til setninger og meninger. Henning Rim lot seg først ikke affisere av setningene som stod stablet opp inne i hodet hans. Til det var sjelen og kroppen for opptatt med malingen. Men setningene ville ikke gi seg. Det var som om de begynte å lyse pulserende, banke på kranieveggen for å gi seg til kjenne og vokse til de truet med å sprenge det trange hulrommet de befant seg i. Henning Rim måtte bare oppdage dem og brått oppfattet han budskapet: «Du skal bli gjenfødt gjennom din datter», sa den første setningen. «Tiden mellom din død og din gjenfødelse skal være kort, for du skal huske dette livet», sa den andre setningen. «Du er ikke redd, for dette har du forberedt deg på i mange år», sa den tredje setningen. Og så hadde de fått overbragt budskapet sitt.

Henning Rim hadde lagt fra seg penselen og stirret tomt mot lerretet. Han så ikke den store oker-hvite, boblende skya på den turkise bakgrunnen han hadde malt. Han så bare budskapet. Og Henning Rim tenkte: «Da begynner det jammen å haste med å dø. Torill er i syvende måned. Og det gjør meg ingenting. Egentlig passer det svært bra. Nå har jeg fått gjøre det jeg skal gjøre i dette livet. Jeg har det så bra som det går an for en fyr å ha det. Ingenting kan være bedre enn å dø når alt er topp. Ikke blir det tid til noe langt sykeleie heller. Og så skal jeg få komme tilbake nesten med det samme og leve videre sammen med de som betyr mest for meg. Og tenk på bildene mine! Ingenting er så lønnsomt som en død kunstner», tenkte Henning Rim og følte glede og takknemlighet over

budskapet.

Treet

Den påfølgende dag burde han kanskje ha mistet noe av oppstemtheten dette budskapet hadde gitt ham, alkoholen lå tross alt ennå som en tåke i hodet hans. Men det var ikke tilfelle. Han følte seg lett og glad, men også litt stressa. For han hadde en del å klargjøre før avreisen.

Etter en kopp kaffe, sigarett og røykhoste, gikk han ned i kjellerstua for å se hva han hadde malt kvelden i forveien.

-Jeg var da ikke så borte, mumlet Henning Rim. -Men likevel kan jeg ikke huske hva jeg malte i natt.

Som vanlig gikk han med bøyd hode inn og stilte seg på god avstand fra staffeliet før han løftet blikket mot lerretet.

-Jøss, var jeg så drita? sa han ut i kjellerlufta der lukt av røyk og øl fortsatt hang i.

Han hadde malt over den boblende oker-hvite skyen mot den turkise bakgrunnen. Nå forestilte bildet et tre - et gammelt eiketre. Himmelen var malt i en blanding av varme og kalde blåfarger som var klint inn med hvitt og litt oker, antagelig for å illudere skyer, men det var ikke skyer slik sky-elskeren Rim vanligvis malte dem. Trekrona bestod av mange varianter grønt som var hengt på de sorte greinene, og røttene så ut som feite kanyler som var stukket innunder en sprukken hud i brunt, oliven og grått.

-Jo, jeg må ha vært drita, mumlet han og satte seg irritert ned på den slitte kontorstolen. Irritert fordi klaskearbeidet på lerretet ikke stod i stil til budskapet han hadde mottatt. Det stod heller ikke i stil til det han vanligvis malte. Det stod ikke en gang i stil til det han vanligvis malte når han var drita. Og det mente han bestemt at han ikke hadde vært natta i forveien.

-Som om det er malt av en annen, sa han og et oppklarende lys begynte å spre seg i bakhodet: Bildet hadde sammenheng med budskapet. Det var malt av en annen. Denne andre hadde riktignok ikke den helt store peiling på maleteknikk, men så var da heller ikke bildet myntet på andre enn Henning Rim. Det var symbolikken som var hovedmotivet, ikke treet, himmelen og jorda selv.

Henning innså at bildet måtte forestille hans eget liv. Han stirret stille på bildet i flere minutter. Så tok han den store tuben titanium-hvitt og la på en bred stripe maling over hele bildet. Grep den brede penselen og strøk den hvite dekkfargen over eika som stod med trekrona inn i himmelen og nye liv, og med røttene ned i tidligere liv. Nå var motivet bare hans.

Homse-treff

Vilhelm hadde egentlig avskrevet alle muligheter for å få et menneske ved siden av seg i sengen. Ikke det at han var spesielt opptatt av å få noen i sengen, men for ham var det ensbetydende med noe trygt å ha en anne person i den andre delen av dobbeltsengen som han optimistisk nok hadde kjøpt på Ikea.

-Ikke regn med at jeg hjelper deg å skru den senga sammen, hadde Henning Rim sagt da Vilhelm ringte og bekjentgjorde at han hadde kjøpt seng.

-De skal være mye enklere nå, hadde Vilhelm forsøkt seg.

-Ikke regn med meg, gjentok Henning Rim.

-Jeg er en ensom homse med - ikke ti tommeltotter - men to bunter gulerøtter. Kan du være en bror for en gangs skyld!

-For en gangs skyld! skrek Henning Rim tilbake og kom og hjalp Vilhelm med sengen.

Så hadde han sengen, men han ble mer ensom av å ha en dobbeltseng å ligge alene i.

-Ingen vil ha en halvfet homse, sa Vilhelm da Henning Rim kom innom for å slurpe i seg en kopp kaffe.

-Hva slags kaffe har du egentlig? spurte Henning Rim og unnlot med vilje å kommentere Vilhelms utsagn om å være en halvfet homse. Pølsemakertilværelsen hadde satt sine spor. Ingen kunne lenger lure på hvor han stappet inn pølser. Det var utvilsomt munnen.

-Jeg har prøvd annonser i tvilsomme blader, og fått tvilsomme svar. Jeg har prøvd pratelinjer på telefonen, og fått sliberige svar. Jeg har prøvd å sjekke opp pene gutter på byen, og fått meg en på tryne, eller en kjæreste som stikker av med lommeboka mi etter fjorten dager. Egentlig tror jeg ikke det finnes noen som passer til meg, sa Vilhelm.

-Med den kaffen du serverer, forundrer det meg ikke, svarte Henning Rim.

- Dersom du ikke passer smella di, så får du en kopp til! Kunne du tenke deg å være litt alvorlig for en gang skyld?

-Plutselig en dag, sa Henning Rim, -så står han bak deg i køen på Rimi.

-Jeg handler ikke på Rimi, men på Rema 1000.

-Jøss, tror du Gud ser forskjell på et par bokstaver?

-Takk for rådet, svarte Vilhelm, og trakk sofateppet over seg.

Men da han dagen etter besøkte dagligvareforretningen han alltid benyttet - ikke på grunn av tilbudene, men på grunn av sin gamle vane - kom han til å miste en bunt gulerøtter som han straks bøyde seg for å plukke opp igjen.

-Jøss, der mistet jeg den ene hånden, sa han halvhøyt i det han grep etter bunten som forsvant under grønnsaksreolen. Da han la seg på kne og strakte armen under reolen, oppdaget han et par blanke, velpolerte sko ved siden av den andre hånden sin. Han løftet blikket oppover et par meget velpressede bukser og ble blendet av lyset over ostedisken i bakgrunnen.

En stemme inne i motlyset sa:

-De ser ut til å trenge mer enn den hånden De mistet?

-Mistet jeg en hånd? pustet Vilhelm tungt.

-Ja, er ikke dette Deres gulerøtter? spurte stemmen i det Vilhelm reiste seg og fikk bort det blendende lyset fra ostedisken.

-Tusen takk, sa han og så ned i et par intens grønne øyne omkranset av glatt ansikthud og stramt velkjemmet hår. Mennesket foran ham hadde halvparten av hans egen høyde, og mange ganger hans egen utstråling. Mennesket - eller mannen - han så at det var en mann - var liten i forhold til omgivelsene, men de hvite tennene mellom de friske, smilende leppene omringet ham med et stort smil. I et glimt syntes han å se et par små, hvite vinger bak på hver skulder av den lille skikkelsen. Men da han blunket, var vingene borte.

-Gulerøttene skal være fine nå, sa Vilhelm og følte at tungen vokste i munnen. Han kunne ha funnet på noe mindre fjollete å si.

-Jeg kan se at De også har et vakkert indre, sa det lille mennesket og sendte to irrgrønne stråler inn i Vilhelms forlengede marg.

-Da var det gjort, sa Vilhelm senere. -Da Fredrik satte det bakteriedrepende blikket i meg, var jeg solgt. Jeg vet ikke hvor han kom fra, eller hvor han skulle, men jeg visste at jeg endelig hadde truffet den personen som skulle dele dobbeltsenga med meg.

-Det var ikke rare biten jeg tok, pleide Fredrik å si.

-Nei, men det var den beste, svarte alltid Vilhelm før de omfavnet hverandre.

Fredrik

Ingen visste hvorfra Fredrik hadde kommet. Da han traff Vilhelm, var han allerede en TV-personlighet. Hver uke ledet han et magisk show i TV2, men Vilhelm så aldri på TV2, ikke andre TV-kanaler heller for den saks skyld ettersom han tilhørte minoritetsgruppen som ikke hadde TV.

Hvorfra Fredrik hadde kommet da han inntok programlederjobben, visste ingen.

-Han bare var der, ble det sagt i ettertid.

Eller: -Vi fant ham på trappa en dag. Det var alltid høy himmel og solskinn rundt den lille kroppen, sa noen andre.

Men kvalifikasjonene hans var det ingen som tvilte på. Han kalte seg magiker - ikke tryllekunstner.

-Tryllekunstnere lurer publikum, jeg viser dem mirakler, pleide Fredrik å si. Alle trodde at dette var et rent reklame-utsagn, men ingen kunne forklare hvordan Fredrik fikk gjenstander til å vokse fram fra ingenting, hvordan han kunne skape tredimensjonale opplevelser foran øynene på folk, eller hvordan han selv kunne forsvinne for så å dukke opp på andre steder.

-Kan du sage damer i to? ble han spurt av en tilskuer i et TV-show en gang.

-Selvfølgelig, men jeg unner ikke damer så vondt. Hva om jeg i stedet delte meg selv?

Det syntes tilskueren hørtes greit ut og så plutselig på to stykk Fredrik.

-Eller ville De heller at jeg delte meg på langs? spurte den ene av Fredrik’ene.

-Neitakk, mumlet tilskueren før han ble hjulpet ut av studiobetjeningen.

Både VG og Dagbladet hadde bilder av seansen på førstesiden dagen etter. Begge omtalte Fredriks deling som «trikset», noe som fikk Fredrik til å fnyse:

-Mennesker tror at alt de ikke kan forklare, er triks. Dette var ikke et triks. Hvorfor kan ikke folk forstå at vi alle er et uendelig antall personer i tid og rom? I dette øyeblikket er jeg en person, men i neste er jeg en ny fordi forrige øyeblikk ga meg erfaring som forandret meg. Alle har evnen til å få fram hvert øyeblikks personligheter, men de færreste benytter seg av muligheten.

-I et ansettelsesforhold ville det blitt kostbart, sa en munter journalist.

-Lønn er ikke penger, svarte Fredrik kryptisk.

Fredrik het bare Fredrik - ikke engang Folkeregisteret hadde ham registrert på annet enn Fredrik. De måtte riktignok fylle ut rubrikken for etternavn også, derfor het han Fredrik Fredrik i brev fra offentlige kontorer.

-Forklaringen må være at offentlige datamaskiner stammer, pleide Fredrik å si. Men han ville aldri komme inn på om han het mer enn Fredrik.

-Fredrik er greit nok for meg, da burde det være greit for resten av verden også, pleide han si og smilte spørsmålsstilleren taus.

-Men hvorfor går en kjent TV-personlighet inn i en dagligvareforretning i en liten østlandsby og treffer en småfet ingen-mann? ville noen vite.

-Det vet bare Fredrik, ble det svart.

Og slik ble det. Ingen andre enn Vilhelm kunne bevitne at lille, store Fredrik hadde stått foran ham ved grønnsaksdisken den dagen. Men de ble likevel et par.

-Ikke spør meg igjen om hvordan vi traff hverandre, pleide Vilhelm si, og sa det slik han følte det. For Vilhelm visste ikke svaret selv.

-Den ene dagen rakte han meg en bunt gulerøtter, den neste - eller var det senere? - holdt han min bunt gulerøtter og smeltet meg med sitt nærvær.

-Han holdt hånden din, mener du? sa spørsmålsstilleren.

-Kall det hva du vil, sa Vilhelm.

Det hendte Vilhelm og Fredrik satt foran radioen og lyttet til en ny innspilling av Beethovens niende eller annet klassisk, at Vilhelm kom til å snakke om det første møtet. Inne i Vilhelms hode var det første møtet svært diffust og rosafarget. Han husket helt klart det kjærlig-grønne blikket, men andre detaljer var fjerne som om han hadde vært på vei inn i en dyp narkose.

-Jeg skjønner meg ikke på de vingene jeg så, pleide Vilhelm å si når de snakket om det første møtet.

-Hvilke vinger? svarte alltid Fredrik og innhyllet Vilhelm i en imaginær sky som ved spesielle anledninger også ble sett av andre.

-Det nytter ikke å snakke med deg om viktige saker, når du bare svarer med å la det bli overskyet, sa Vilhelm og skjøt fram underleppen. Da klatret gjerne Fredrik opp i sofaen og bet ham i den.

Brødrene

Fjorten dager etter at Henning Rim hadde mottatt budskapet, kom Vilhelm på besøk for å være med ned i det kreative laboratorium.

Lillebroren var oppspilt ved middagsbordet.

-Jeg har møtt en mann - en helt herlig mann, sa han til Rita.

-Det var hyggelig, svarte fruen og sendte potetene.

-Problemet er at han er ganske ung, fortsatte Vilhelm.

-Er ungdom et problem? svarte Rita og øste saus over medisterkakene.

-Nei, egentlig ikke. Jeg har ikke tenkt sånn på det. Men folk vil vel si ett og annet når jeg og Fredrik flytter sammen.

-Skal folk bestemme hvordan du skal leve et godt liv? spurte Rita og spiddet en gulrot med gaffelen.

-Nei, du sier noe. Det høres så enkelt ut. Men det er en annen sak.

-Ja?

-Fredrik er dverg.

-Er han liten? spurte Rita.

-Jeg vet ikke hvordan man definerer størrelsen på en dverg. Fredrik er en liten, herlig fyr. Og jeg er jævli glad i ham.

-Enklere er det egentlig ikke, sa Rita.

-Og en annen vesentlig detalj, sa Vilhelm.

-Ja?

-Han er kjendis.

-Kjendis? Dverg? Er det Fredrik? Han på TV?

-Der kan du se, du ble negativ med en gang.

-Ble jeg negativ? Rita så på svogeren og rakte Henning Rim potetfatet.

-Du tror a) at jeg er blitt forelsket i et TV-bilde, b) at jeg er blitt gal.

-Kjære Vilhelm, at du er gal, er noe alle vet. Om du er blitt forelsket i Fredrik, så er du ikke alene om det. Alle snakker jo om de mikrobølgene den vakre mannen sender ut fra øynene sine. Hun satte potetfatet foran Henning Rim som ikke reagerte.

-Men det er altså ikke TV-bildet jeg er blitt glad i - jeg har tross alt ikke TV.

-Nei, du ser heller på TV hos oss, men du har altså truffet ham?

-Det skal gudene vite.

Rita la poteter, medisterkaker, gulerøtter og saus på ektemannens tallerken og så bekymret på ham mens han med fjernt blikk pirket i en potet med gaffelen. Henning Rim oppførte seg som han pleide når han skulle ha en kreativ kveld - han studerte motivene inne i hodet sitt.

-Hva er det Fredrik driver med - jeg mener ved siden av jobben som programleder i sitt magiske show? ville Rita vite.

-Er ikke det jobb god nok? svarte Vilhelm.

-Jo, men resten av uka? Han er jo bare på skjermen en kveld i uka. Kan han leve av det?

-Han ser i alle fall svært frisk og oppegående ut, svarte Vilhelm og spiddet en medisterkake som han puttet i munnen.

Det rant saus nedover haken hans. Rita fulgte den lille sausbekken med øynene og lo:

-Har han peiling på å vaske skjorter som er fulle av sausflekker?

-Han sager ikke folk i to, svarte Vilhelm og innså straks at svaret ikke passet inn i samtalen.

Hun lo, strakte seg over bordet og strøk ham over kinnet.

-Han gjør ikke det, Vilhelm. Han bare deler opp seg selv. Pass deg så han ikke i farten kommer til å dele opp hjertet ditt også - og glemmer å sette det sammen igjen.

Da var det som om Henning Rim våknet. Han stirret på lillebroren, grep fastere om gaffelen og fikk tak i en medisterkakebit som han puttet i munnen før han sa:

-Jeg har tenkt på en ting Vilhelm.

Rita la fra seg kniv og gaffel og lente seg tilbake mot ryggstøet på kjøkkenstolen. Hun kunne ikke huske siste gang ektemannen hadde deltatt i en samtale ved middagsbordet før han skulle ned i kjelleren for å være kreativ.

-Jeg tror det er min skyld at du er homse, sa Henning Rim.

Vilhelm kjente storebroren bedre enn noen annen. Han løftet ikke en gang blikket fra tallerkenen da han svarte:

-Jeg tror ikke du hadde noen innvirkning på hvordan genene mine ble plassert.

-Drit i genene, sa Henning Rim uvanlig engasjert til ham å være mente Rita.

-Drit i genene. Men det var jeg som puttet den marken i kjeften din da du var noen dager gammel. Kan det ha gjort noe med din seksuelle legning at du fikk en mark i munnen da du var et lite menneskebarn?

«Et lite menneskebarn?», tenkte Rita. Hun hadde aldri tidligere hørt ektemannen omtale hverken episoden med marken, eller babyer generelt, på denne måten.

Vilhelm la fra seg kniv og gaffel. Tok servietten og tørket seg om munnen. Grundig.

«Nå bryter helvetet løs. Nå vil det skje for første gang at lillebroren gir storebroren en på snørra», tenkte Rita. Henning Rim hadde stivnet i en spørrende positur og blikket hans hvilte på lillebrorens runde ansikt.

«Skjønner han ikke at han endelig har gått over streken?» tenkte Rita.

Vilhelm tørket seg ferdig med servietten, brettet den pent sammen og la den på høyre side av tallerkenen. Så foldet han hendene over den trinne magen og en underlig buldrende summing hørtes i rommet.

«Herregud, nå eksploderer Vilhelm!» tenkte Rita.

Den buldrende summingen som kom fra Vilhelms mage, gikk over til å bli mer bulder enn summing og økte i styrke. Så nådde lyden munnen, som en vulkan som omsider hadde et utbrudd etter flere hundre års rolig tilværelse.

Rita hadde aldri før sett Vilhelm le så deilig uhemmet.

Brun saus rant morsomt nedover haken hans. Små biter av potet og medisterkaker klasket vellystig utover duken. Vilhelms never lå som to små røde klovnemasker over den dirrende, dissende magen mens han lo og lo.

Henning Rim satt en stund i den samme stivnede, spørrende positur, men lot seg til slutt rive med i brorens voldsomme latteranfall. Så satt de der og lo begge to.

Rita hadde mest lyst til å gråte.

Omsider fikk Vilhelm pusten tilbake:

-Elskede storebror. Jeg er ingen voldsom mann. Men hadde en annen person enn du - en hvilket som helst annen person - sagt det samme som du sa nå nettopp, så hadde jeg drept vedkommende. Men du er broren min, og du er flink til å mobbe meg på en måte som får meg til å forstå at jeg er et menneske selv om jeg er homse. Et øyeblikk trodde jeg at du hadde gått av skaftet nå, men så skjønte jeg at dette var en ny form for broderlig, kjærlig mobbing. Henning, du er klin sprø. Jeg tror jeg ler meg ihjæl.

Rita så på øynene til ektemannen at han hadde ment det vanvittige spørsmålet svært alvorlig. Heldigvis så ikke Vilhelm det samme på grunn av lattertårene.

Etter middag traktet Rita kaffe og helte i to krus som brødrene fikk med seg ned i kjellerstua. I det de lukket døra, hørte hun Henning si:

-He aint heavy, he's my brother.

Hun oppfattet ikke Vilhelms mumlende svar, men hun hørte ektemannens spørsmål før han lukket døren:

-Denne Fredrik. Liker han øl?

Drømmen

Rita sov dårlig den natta, mens bass-tonene fra Pink Floyd, Kari Bremnes, Eric Clapton, Richard Wagner og andre komponister vibrerte i gulvplankene under sengen hennes.

Hun hadde selvsagt ingenting å engste seg for. Nede i atelieret foregikk alt slik det i følge tradisjonene skulle foregå. Henning Rim malte, mens Vilhelm Rim kommenterte. Begge drakk grundig av vodka og lettøl, og samtalen gled etterhvert over fra det rent malertekniske, til det mer mennesketekniske.

-Jeg hadde en drøm forrige natta, sa Vilhelm.

-Den var antagelig ganske liten, svarte Henning Rim.

-Ikke kødd. Den var så jævlig skjønner du. Vi var inne i fjorden ved Rimheia, ombord i færingen. Du og jeg og noen andre - jeg husker ikke hvem andre. Så reiste du deg plutselig, satte foten på ripa og sa at du skulle dø. Du smilte til meg, og mens du så meg rett inn i øya, tok du skrittet rett ut i sjøen og sank med smilet. Jeg så deg forsvinne ned i dypet som en grønn skygge, og jeg husker at jeg så smilet ditt mens luftboblene steg og freste mot vannflaten. Det var så jævla virkelig. Jeg lurte på om jeg skulle ringe deg om morran for å høre om alt stod bra til, men da hadde du vel trodd at jeg hadde tørna.

-Trodd? svarte Henning Rim. Han arbeidet med gylne fjell mot en gyllen horisont. I mellomgrunnen stod det grantrær i morgendis, og han hadde planer om en ørn på en grein i forgrunnen.

-Må du kødde? sa Vilhelm, og fortsatte:

-Det var fryktelig virkelig. Det var som et varsel om at du snart skulle dø, og at du ville det. Du har ikke planer om å rusle, Henning?

-Nei, svarte Henning Rim og fylte opp drammeglassene deres med mer vodka.

-Vil du ha en «lille en», spurte han boren.

-Jeg har en, svarte broren og lot drammen gurgle ned motstrøms latteren.

Hvordan?

I ukene etter at Henning Rim hadde mottatt budskapet, tenkte han mye på hvordan han skulle dø. Han håpet det ikke måtte medføre langvarige smerter. Han hatet smerter - var ikke vant til dem.

-Jeg liker ikke smerter - de gjør vondt, sa han unødig fjollete som forklaring til seg selv.

-Dersom jeg blir full av smerter, må noen være stor nok til å drepe meg, hadde han pleid å si tidligere. Det vekket aldri munterhet i noen forsamling. Derfor sluttet han etterhvert å si det. Men etter budskapet tenkte han mye på det.

Han hadde resonnert seg til at han ville dø kort tid før Torill fødte ham - ellers ville han ikke huske stort av sitt nåværende liv. Men hva var «kort tid» i denne sammenhengen?

Etter som tiden gikk, og han fortsatt var i live uten tegn til snarlig død, regnet han med at han ikke ville dø som følge av en sykdom. Det tar tross alt noen uker/måneder fra man får - eller i det minste oppdager - en sykdom, til man dør av den.

«En dødelig sykdom kaster seg ikke over deg og dreper deg over natten», tenkte Henning Rim. Han regnet derfor etterhvert med at han ville få en kjapp død - mest sannsynlig som følge av en ulykke. Og ettersom han var mye ute i trafikken, fant han ut at en trafikkulykke var det mest realistiske. Men han kjørte ikke uvørent av den grunn. Snarere tvert i mot.

«Ingen skal i ettertid komme og påstå at jeg tok livet av meg», tenkte Henning Rim. Et sted hadde han lest at mennesker som begikk selvmord, straks ble gjenfødt for å gjenoppleve de samme problemer de hadde flyktet fra gjennom selvmordet.

«Og jeg skal ikke flykte fra noen problemer, jeg skal påta meg nye og annerledes problemer», tenkte han.

Etter budskapet ble han derfor overforsiktig i trafikken. Enkelte kunder i drosja bemerket det:

-Er det ikke 80 her? spurte de.

-Du kommer tidsnok til din egen begravelse, pleide Henning Rim å svare.

Hans opptreden i trafikken fikk ham etterhvert til å tenke på at det finnes andre former for rask død. Du kan få en blomsterpotte i hodet. Andre kan kjøre på deg. Du kan sette et fiskebein i halsen - selv om nettopp det for Henning Rims del var nesten utenkelig ettersom han sjelden spiste fisk («Jeg får en følelse av fattigdom i munnen» pleide han si og tenkte tilbake til barndommen da fisk var det eneste de hadde å livnære seg på til sine tider). Du kunne trå feil i trappa og ramle ned og brekke nakken.

Det var så mange måter å dø på.

Plutselig en dag slo det ham at han kunne få hjerteinfarkt. Kjapt og greit - dersom det tok skikkelig i, og ikke bare etterlot seg ham som en syk halvgammel mann.

Eller han kunne få et hjerneslag mens han sov. Han kunne rett og slett dø mens han sov. Det var en måte å dø på som Henning Rim satte pris på.

Men etterhvert ble han mindre redd for hvordan det skulle skje. Han bestemte seg for å konsentrere seg om at det skulle skje. Gjorde det vondt, så fikk han heller tåle det i det korte øyeblikket sjelen hans oppfattet den smerten kroppen ble utsatt for.

Het sommer

I ukene etter budskapet hadde Henning Rim rikelig med tid til tanker mens han satt i drosja. Det var het og stille juni og det ble het og stille juli. Hverken ute i den store verden, eller i den lille byen, likte mennesker å sette seg inn i en taxi og la kunststoffet i setene klistre seg til lårene og ryggen som følge av den stillestående, varme luften. Ingen kunne huske tilsvarende hetebølge over Østlandet selv om det hadde vært minst like varmt like lenge et par år tidligere. Også da var det dårlige tider for drosjekusker. Men Henning Rim syntes det var greit. På dagtid hendte det at han kjørte inn på badestranda der Rita lå og lot seg bake på en boblende - mente Henning - campingseng. Rita hadde spart opp ferie og avspasering med tanke på sol. Dessuten hadde hun to uker til gode som hun ville benytte når Torill nedkom.

-Hun har ikke gjort sånn før og du er kanskje fortsatt i Trøndelag når det skjer, så noen må være hos henne, sa hun til Henning. Dermed fikk hun gitt mange signaler i løpet av en ordfattig setning: Rita elsket sin datter og ville hjelpe henne, til og med med å føde. Hun fant oppgaven stor og tung - og skulle gjerne hatt ektemannen ved sin side. Men han hadde til hensikt som vanlig, å reise til Rimgården - for det gjorde han jo alltid om sommeren. Likevel skulle han vite at hun ikke syntes det var riktig å reise akkurat denne sommeren.

Ektemannen oppfattet alle signalene i setningen, men valgte å late som om han ikke gjorde det.

Når Henning Rim besøkte sin dampende hustru på stranda, hendte det ofte at også Torill var der. Hun vagget fram og tilbake i strandkanten for å finne avkjøling. Den lille bikinien hennes syntes nesten ikke på grunn av den store magen som hun bar foran seg i den dirrende lufta.

-Hun ser ut som en bjørn, sa Henning Rim til Rita. -Men en veldig søt bjørn, la han til.

-Dersom du sier det så hun hører det, skal du få deg en på trynet, svarte hustruen og snudde seg over på magen for å bli jevnt stekt.

Om ettermiddagene parkerte Henning Rim drosja tidlig og tok med seg Grrhard innunder de skyggefulle trærne langs kanalen. Der fortalte han sin firbente venn at de to skulle reise sammen til Rimgården.

-Jeg utsetter deg kanskje for fare, sa Henning Rim til Grrhard. -For jeg skal antagelig dø på veien opp, der oppe eller i hvertfall på veien hjem. Men jeg tror du vil bli sur på meg dersom du ikke får være med. Eller hva?

Grrhard så på ham litt lenger enn vanlig før han fortsatte sin ivrige snusing mot de varme treleggene.

Om kveldene åpnet Henning alle vinduene i kjellerstua og malte. Han malte som besatt. Det var så mye han måtte male mens han fortsatt kunne.

«Det er ikke sikkert at jeg kan male neste gang. Kanskje jeg synes det er dumt å etterligne min egen bestefar», tenkte Henning Rim og malte alt han kunne finne på å male.

-Tiden går ikke - den kommer, pleide Henning Rim å si. Men i løpet av dagene før avreisen til Trøndelag var han ikke sikker. For tiden kom så fryktelig fort. Den kom så fort at han ikke fikk registrert den før den hadde gått. Og da var han ikke lenger sikker på om den hadde kommet fort eller om den hadde gått fort.

-Tiden er så rask, endte han opp med å si, men dagene ble ikke lenger av den grunn.

Å si farvel til seg selv

Det var fredag 15. Juli, kvelden før avreise. Han hadde husket alt - trodde han. Gunnar Harbo skulle være avløser for drosja i tre uker.

«Gudene vet hvem som overtar etterpå», tenkte Henning Rim.

Han hadde ringt og sagt «hade’» til Vilhelm og samtidig sendt hilsen til Fredrik som han ikke hadde fått anledning til å treffe ennå.

-Vi har det rett og slett fantastisk, sa Vilhelm.

-Jeg kan høre at du sikler på telefonrøret, svarte Henning.

-Vi er som skjønnheten og udyret.

-Og da er det du som er skjønnheten? spurte Henning.

-Morsomt! Svarte lillebroren og ønsket storebroren alt vel ved Rimheia.

Da Henning Rim ringte til Lasse, følte han en tung vekt av dårlig samvittighet i brystet. Plutselig forstod han at han ikke hadde gjort nok for å komme nær Lasse.

«Jeg har egentlig aldri gjort noe» måtte han innrømme da Lasse ønsket ham god ferie:

-Nå må du ikke male deg forderva, det er allerede fullt i kjelleren. Og husk at det går an å drikke annet enn lettøl og vodka da fader’n, sa sønnen med en latter. Henning Rim svelget tungt og ønsket Lasse lykke til med kone, barn og sine mange sprø oppfinnelser.

-Jøss, skulle tro du hadde planlagt å emigrere, sa Lasse.

-Ja, det skal du se, svarte Henning Rim og la på.

Så pakket han lerreter, malersaker, drikkevarer og et enkelt utvalg klær og toalettsaker i bilen før han kjørte inn til Torill for å hente Grrhard. Han hadde lenge gruet seg for avskjeden med datteren - for nå følte han seg sikker på at dette ville bli en avskjed.

Hun møtte ham med svett mage under t-skjorta. Etter at Grrhard hadde gjort unna sitt intense hilsningsrituale og hun hadde plassert et kaffekrus i hånden hans, dumpet hun tungt ned i sofaen og tørket svetten:

-Denne varmen tar knekken på oss - meg og han der inne.

-Han? Spurte Henning Rim.

-Ja det må være en han, for han er så rolig. Manne-arten er jo kjent for å ta det meste avslappet. I alle fall manne-arten i denne familien.

-Han ligner sin bestefar mener du?

-Så avgjort. Jeg har forresten laget noe til deg, sa hun og fant fram en brun, gjenklistret konvolutt som hun rakte ham. «Til pappa», stod det på utsiden. Den var tykk og måtte inneholde flere ark. Hun stoppet ham da han skulle til å åpne konvolutten:

-Vent med det til du kommer fram.

Han drakk ut kaffekruset og reiste seg. Fant bagen der Torill hadde pakket ned Grrhards matskål, vannskål og bokser med hundemat, så stilte han seg opp ved utgangsdøra, mens hunden skrapet utålmodig i linoleumen.

-Jeg skal forresten hilse deg fra Tor. Han har kveldsvakt denne uka. Er skikkelig sur for at han ikke kan ta ferie før jeg legger meg til og føder, sa hun og omfavnet faren. Ansiktet hennes rakk nesten ikke fram til hans på grunn av magen.

-Neste gang vi sees, står kanskje ikke magen i veien for en skikkelig klem, sa hun. Henning Rim nikket, strøk henne over t-skjortemagen og sa:

-Nå må du passe godt på han der inne.

Så gikk han med Torills «Ha en fin ferie, pappa» i ørene. Grrhard tuslet etter ham, mindre lystig enn vanlig.

* * *

Lørdag morgen klokken 8 kysset han Rita på kinnet, plasserte Grrhard i baksetet på et pledd og rygget ut av innkjørselen.

-Ring når du kommer fram, ropte Rita etter ham.

Han vinket til henne som svar.

Det vakreste

-Mye i livet er vakkert, tenkte Henning Rim, -men det vakreste jeg vet er kveldsol på Rimheia.

Han satt på den nedslitte steinhella foran døra til den gamle Rimgården. En flaske lettøl og et generøst melkeglass med vodka stod ved siden av ham. Lufta var uten bevegelse. Lunka, med eimen av myr og bjørk. Sjøen nedenfor var blank og lagde blåsorte speilbilder av Kattøya og fjellene på den andre siden av fjorden. Stillheten rundt ham ble brutt av en sjelden måke på overtid og Grrhards fornøyde grynt der han lå og pustet inn livet i det høye gresset like ved. Lufta var merkelig fri for knott.

Henning ventet på kveldsola over Rimheia.

Kjøreturen satt fortsatt i kroppen. Alle de vante stedene han hadde passert. To timer og tjuefem minutter til den første rasteplassen på E6 noen mil før Hamar. Der drakk han to kopper kaffe fra termos og spiste to skiver brød med gul ost. Grrhard fikk pisse på alle stolpene rundt rasteplassen og fylle opp med nytt vann fra den medbragt vannskåla.

Så var det videre fra E6'en over på riksvei 3. Forbi Elverum og oppover Østerdalen. Rena ble kjapt passert. Likeså det artige lille stedet Trønnes som var omtrent midtveis.

«Jeg kjenner en som nesten heter det samme, dersom jeg hadde plassert et hvitt punktum på skiltet», tenkte Henning Rim hver gang han passerte stedet.

Østerdalen var verdens kjedeligste sted å kjøre gjennom, men han stoppet alltid på Statoil-stasjonen i Alvdal og fylte full tank. Ikke fordi han måtte, men fordi han syntes det var litt vanvittig å se hvor mye mer bensinen kostet der oppe i fjell-Norge i forhold til hans lavlandshverdag.

Så gikk det kjapt over fjellet til Berkåk med en stopp i supermarkedet som ble mer og mer supert for hver gang han var der. En kasse lettøl, ett brød, fire poser kaffe, to ekstra bokser hundemat, en boks honning, femten koteletter og to pakker smør.

Fra Berkåk og helt fram visste Henning Rim at han trengte to timer og ti minutter på veien. Det var alltid nok. På slutten ble det alltid mer enn nok. Da lengtet han som et utsultet dyr til Rimgården. Jo nærmere han kom, jo verre ble lengselen. Han følte at den gamle gården - det gamle huset - stod der i ettermiddagslyset og skrek etter ham. Riksvei 714 er ikke bygget for fart, men det ga Henning Rim blaffen i. Skriket fra røttene fikk ham til å presse bil og skjebne maksimalt - som vanlig. Og han kom fram - som vanlig. Da han stanset bilen foran Rimgården, slo det ham at han hadde kjørt som en med selvmord i tankene.

«Takk skal du ha Gud for at jeg ikke kjørte meg ihjel på veien hit», tenkte han da han slapp ut Grrhard og bar inn bagasjen deres.

Så satt han endelig der på steinhella foran inngangsdøra. Utpakkinga hadde gått unna på fem minutter. Han hadde skvalpet i seg ankerdrammen, hadde ringt hjem på mobilen og fortalt Rita at alt var i orden, hadde redd opp senga, lagt fram teppet og satt fram vannskål og matskål til Grrhard og hadde åpnet hovedkrana som sørget for at det brune myrvannet fra olla oppe i skogbrynet, kom inn i huset.

Det var seint på kvelden. Han var sliten etter ni timer på veien, men han kunne ikke legge seg før han hadde fått kveldsola over Rimheima.

«Du er et fjols», tenkte Henning Rim.

«Nå skal du være her i minst fjorten dager, og du kan se kveldsola på Rimheia hver kveld. Hvorfor ikke gå inn og legg deg i senga og slapp av? Få den søvnen som kroppen din trenger».

«Nei for svarte», tenkte en annen del av ham. Så suget han inn lukta av sjø, myr og uslått gras, lukket øynene og ventet på kveldsola på Rimheia.

Da kveldsola omsider la Rimheia i varmt orange og oker, bak den værslitte veggen Henning Rim lente ryggen mot, og bak det uslåtte jordet og den karrige furu- og bjørkeskogen, sov han tungt. Grrhard snøftet fornøyd på leting etter jordrotter og ga blaffen i hele kveldsola. Henning Rim våknet først da Grrhard la et blodferskt eksemplar av rottearten i fanget hans. Da hadde sola gått ned, men Henning Rim var fortsatt varm i ansiktet. Han reiste seg, gikk inn og satte opp staffeliet.

«Mye i livet er vakkert», tenkte han, «men ingenting er så vakkert og varmer så godt som kveldsola over Rimheia».

Torills novelle

Ved frokostbordet dagen etter kom han til å tenke på konvolutten Torill hadde stukket i hånden hans før han dro. Han fant den fram fra bagen. Så litt på «Til pappa» som hun hadde skrevet på utsiden, før han åpnet den. Den inneholdt fire linjerte, håndskrevne ark.

«Jøss, har jenta skrevet for hånd», tenkte Henning Rim og klødde seg i døgngamle skjeggstubber. Han fylte opp kruset med kaffe, rullet en røyk og satt seg til å lese, mens tjelden utstøtte sine lystige, stakkato rop nede ved stranda. Det var en novelle. Tittelen var «Kjærlighet & skyer». Over tittelen stod det: «Til pappa som reiser alene».

Henning Rim fikk gåsehud på armene og leste:

«-Vil du være med meg hjem?

Jeg hadde egentlig ventet en stund på det spørsmålet, for det hadde den siste halvtimen vært ganske tydelig hvor han ville hen. Jeg hadde faktisk tenkt å si ja også, men en skygge dukket opp i øyekroken min, og jeg hørte en kjent stemme si: Ikke gjør det.

Først ble jeg irritert, for det lignet ikke ham å blande seg inn på dette området av livet mitt - men da jeg kjente en øm hånd på hodet mitt, forstod jeg at han bare mente det godt. Som alltid.

-Nei, sorry, men jeg må hjem og vaske trappa, sa jeg til stakkaren som trodde sjekkeopplegget hans hadde virket (og det gjorde det jo nesten også), før jeg reiste meg og gikk. Det eneste sjarmøren klarte å få frem, var et meget forbauset «Hæ?!»

På veien ut av det overfylte lokalet, traff jeg en venninne - og hun uttrykte lettelse, på mine vegne, for at jeg hadde kommet på bedre tanker og gitt Herr Sjekker på båten. For dette var visstnok en mann som levde etter ordene «Du skal tukte den du elsker - og DET så din elskede virkelig kjenner det».

-Du fornekter deg ikke, sa jeg til skyggen ved siden av meg. Vi visste begge at det lå mye kjærlighet og stor takknemlighet bak bemerkningen min. Det var absolutt ikke første gang han hadde hjulpet meg slik, eller på liknende måter.

På vei opp til leiligheten måtte jeg konstatere at å vaske trappene nok ikke hadde vært så dumt det heller. Jeg hadde heldigvis en god unnskyldning for å utsette det til i morgen, i og med at en liten vovs (som egentlig slettes ikke var liten, men kunne slikke meg i ansiktet når han sto på bakbeina) satt rett innenfor døra og ventet på lufteturen sin.

-Men kanskje DU vil vaske trappa for meg? sa jeg uskyldig spøkefullt til skyggen - og fikk svaret i samme tonefall, om enn litt triumferende.

-Ja, det er KLART jeg kan vaske trappa for deg, du vet jo at DET er både det morsomste og enkleste jeg gjør!

Sannheten var så klart at slike verdslige gjøremål var noe han ikke lenger beskjeftiget seg med.

Da jeg kom tilbake fra vesle-vovsens luftetur, sto han i stua og venta på meg. Jeg følte med en gang at det var noe spesielt han ville.

-Er du trøtt? spurte han hensynsfullt, enda han var klar over at jeg visste at han ville meg noe spesielt - og at jeg selvsagt ikke var trøtt da.

Jeg ble like opprømt som ham, da han forklarte eksperimentet han ville vi skulle forsøke - så jeg lot Pink Floyd fylle hodene våre, mens jeg fant fram det nødvendige: Pensler, maling og lerret.

Vi var like spente & begeistra begge to, og alt var omtrent som i Gode Gamle Dager, bortsett fra at omstendighetene hadde endret seg.

Han var nøye med instruksjonene for hvilke pensler og farger jeg skulle bruke:

-Skaftet på den der er best å holde i, dessuten er busta så fin...ta litt mer asurblått i den blandinga, muligens litt hvitt også...

Til slutt var penselen og fargen, i følge mesteren, perfekt. Jeg tok et godt tak i penselen, løftet den opp mot lerretet - oppdaget at jeg hadde glemt å puste på noen sekunder, og trakk pusten dypt - før jeg lukket øynene og ventet.

Jeg følte at han strevde hardt. Energiene hans var så voldsomt konsentrerte at jeg trodde jeg nesten kunne HØRE dem gjennom tonene fra «Shine on You Crazy Diamond». Og så kjente jeg et trykk over handa mi, det la seg over knokene og langs tommelen og pekefingeren - først vibrerende, så etterhvert fast.

Jeg åpnet øynene forsiktig...og nå kunne jeg se ham helt klart, han strålte, lyste opp hele rommet, og selv om ansiktsuttrykket hans var konsentrert, så var det som alltid kjærlig og mildt.

-Vær absolutt HELT avslappet....tøm hodet for tanker, sa han, nesten andektig. Så tok han et enda fastere tak om handa mi med penselen, og på lerretet malte han flekker, streker og flater - før han formet det hele til en stor, mektig....SKY.»

Det dryppet en tåre ned på papiret. Men Torill hadde vært klarsynt nok til å skrive med vannfast penn. Var hun også klarsynt nok til å innse at faren hennes var i ferd med å gå over i den virkelige virkeligheten?

Henning Rim satt lenge stille og lot novellen synke inn før han reiste seg og gikk bort til kjøkkenvinduet.

-Det nest vakreste jeg vet er kveldsol på Rimheia, sa han. -Det vakreste jeg vet er ekte kjærlighet.

Testamentet

Grrhard benyttet dagene til lykkelig jakt på lukter og jordrotter, mens Henning Rim stod foran lerretet som han hadde satt opp på staffeli inne i stua. Det hendte han tok seg en tur ut. Ikke for å trekke pusten, men for å pisse. Knotten kastet seg over ham i det samme han stakk hodet utenfor døra, så han løp bort til hushjørnet og lot det sildre i gresset før han løp inn igjen.

Det gikk heller trått med malinga. Inne i hodet sitt formet han ordene i testamentet, og det var vanskelig å kombinere ordene med bildet han skulle male. Bare store, hvite skyer fikk han til skikkelig.

Etter en uke foran staffeliet satte han seg ned og begynte å skrive på en kassalapp fra supermarkedet på Berkåk. Lappen ble fullskrevet, og han fortsatte på et flypost-ark han fant i en skuff på kjøkkenet. Da dette var fullt, oppdaget han at kjøkkenduken var av papir, og fortsatte på den.

Da kjøkkenbordet var fullt, forstod Henning Rim at han måtte redigere sitt testamente.

Han rodde inn til gamle Andreas Innerst som drev Innerst landhandleri i bunnen av fjorden. Kjøpte mer lettøl, hundemat, kaffe, to A-5-konvolutter og en blokk skrivepapir. Han rodde hjem igjen i regnvær, holdt seg våken i tilfelle det skulle bli kveldsol over Rimheia. Men da regnet vedvarte, sov han noen timer før han renskrev sitt liv og sitt testamente. Deretter tente han opp i peisen med lappen fra supermarkedet på Berkåk, flypost-arket og kjøkkenduken. Så tok han med seg en flaske lettøl og et melkeglass vodka til staffeliet og malte kveldsola over Rimheia mens regnet silte, knotten stanget mot vinduene og Grrhard sov tungt foran peisen.

Dagen etter la han et brev i den ene konvolutten og et i den andre. Han slikket møysommelig på limet og gned ettertenksomt lenge på begge konvolutter før han skrev en kort tekst utenpå begge og pakket dem inn i aluminiumsfolie han hadde funnet i skapet. De to aluminiumsinnpakkede konvoluttene gikk han ut i bilen med og la i hanskerommet.

Så tok han med seg Grrhard ut i færingen og trakk opp en rampete torsk fra Rimsundet. Henning Rim syntes han for skams skyld måtte spise i det minste ett fiskemåltid. Midt i måltidet måtte han innrømme at det smakte godt også. Dessuten var det greit med noe annet enn koteletter til middag.

Grrhard derimot knurret forsiktig da Henning skyflet skinn og fiskebein opp i matskåla hans. Men han glemte det like etter da Henning stormet ut. For kveldsola klarte i løpet av to-tre minutter å lure seg under skydekket og varme Rimheia med oker og orange.

Henning Rim så og gråt. Grrhard satte seg stille ned ved siden av ham.

«Nå er det ikke lenge igjen, og jeg er forberedt», tenkte Henning Rim og viftet bort knott. Så gikk han inn til staffeliet igjen og malingen gikk nesten av seg selv.

Var det bare oppspinn?

Henning Rim ringte hjem annenhver dag for å høre nytt om Torill.

-Hun går fortsatt der og vralter og kjefter, sa Rita.

-Skal det ikke snart skje noe, spurte Henning Rim.

-Hun har ikke termin før i midten av august, Henning. Herregud du er jo verre enn Tor. Han går også og tråkker, men han maser i det minste ikke som deg.

Midt i den andre uka senket et overraskende høytrykk seg over Trøndelag. Himmelen ble blå og uendelig høy, lufta la seg fuktig og stille til ro i knehøyde og solas glødende øye stirret hett fra morgenen av. Henning Rim veltet seg ut av køya mye tidligere enn planlagt fordi temperaturen på soverommet ble uutholdelig. Han syntes han kunne høre hvordan

takpappen boblet seg over soverommet.

Nede i stua gikk Grrhard rastløst omkring. Han var vant til å knipe igjen og vente med morgenskvetten fordi Henning Rim vanligvis sov lenge, men når han i tillegg følte at varmen proppet luftveiene, ble han utålmodig. Han hadde derfor ikke tid til å vise overraskelse over at Henning dukket opp tidligere enn vanlig, og heller ikke hilsningsrituale, men bare bykset ut i den dampende verden da Henning åpnet døra for ham.

Henning Rim kokte seg kaffe, spiste to tørre brødskiver med rennende honning, ble småkvalm og gikk ut under det stirrende blikket til soløyet. Fjorden nedenfor lå turkist innbydende. Han visste den var iskald, men også at dagen ville bli vanskelig å komme seg gjennom dersom han ikke fikk avkjølt kroppen. Så ruslet han ned gjennom det høye gresset der morgenduggen for lengst hadde fordampet, kun iført ingenting ettersom det ikke var andre enn tjelden og måkene å føle sjenanse for. På steinene i fjæra - de steinene Sterk-Anders i sin tid angivelig hadde rullet ned sammen med sin lille hund - stilte han seg opp og drakk heftig av lufta. Den smakte salt og tang og varme og vann. Sjøen var så klar at han så ned til ti meters dyp - minst. Han ville ikke tenke på hva som var der nede, bare at fargen på bunnen så ut som svømmebassenget i en amerikansk film. Så bøyde han knærne og kastet seg ut i lufta. I det armene hans tok vannet, tenkte Henning Rim:

«Så det var slik det skulle ende. Jeg stuper ut i iskaldt vann, hjertet mitt stopper og jeg blir liggende på bunnen til stor forlystelse for krabber og småfisk. Jeg kommer ikke til å bli pen å finne ut på høsten en gang». Merkelig hvor mange tanker som kan lage bilder i hodet i løpet av et hundredels sekund.

Hodet hans brøt den stille vannflaten. Han holdt øynene åpne og så turkis og hvitt skum rundt seg før han observerte den intense temperaturforandringen. Det var som å få en kappe av is tredd over kroppen. Øynene hans stirret ned i det dypgrønne dypet der allverdens merkelige og skremmende fisker kunne leve. Han begynte febrilsk å bakse med armene for å komme seg opp til overflaten igjen, men farten fra hoppet drev ham fortsatt litt lenger ned. Det dypgrønne under ham ble grønnblått og boblene rundt ham sølvblanke. Han bakset kraftigere - nesten vilt - med armene og sparket med bena. Skulle akkurat til å åpne munnen for å skrike boblende under vann i det hodet brøt overflaten og skriket han hadde ventet ville bli snakkebobler uten lyd, gjallet over fjorden med tilhørende ekko. Han var fem meter fra land, og et par kjappe svømmetak bragte ham tilbake til Sterk-Anders’ steiner der Grrhard var logrende velkomstkomité. Han klatret opp i den hete lufta og satte seg ned på en rund stein.

«Fanken også», tenkte Henning Rim, «det skjedde ikke nå heller. I motsetning til mine forfedre, har jeg tydeligvis et sterkt hjerte».

Han dyttet bort Grrhard som syntes saltvannet i ansiktet hans smakte godt, og stirret utover vannet. Det lå stille som tungolje og skapte et perfekt speilbilde av Kattøya og fjellene på den andre siden av fjorden.

«Det er onsdag i den andre uka jeg er her», tenkte Henning Rim, «og jeg lever, selv etter et ubevisst selvmordsforsøk. Har jeg tatt feil? Var Budskapet bare oppspinn? Var det vodkaen og ikke en eller annen gud som snakket den gangen i kjellerstua? Har jeg ganske enkelt driti meg ut?»

En svartbak lettet fra naustet til høyre for ham, skrek stygt og seilte dovent over speilet før den gjorde et kast med kroppen og fløy mot sol-øyet.

«Tålmodighet», tenkte det i hodet til Henning Rim, men det var ikke han som tenkte det. «TÅLMODIGHET».

«Nå tenker jeg gud-bedre-meg i store bokstaver også», tenkte Henning Rim og forstod i samme øyeblikk at det var Budskapets skaper som stod bak tanken.

Han reiste seg på steinen og ga blaffen i at rur-skjellene skar ham i fotbladene, fylte lungene og ropte:

-MEN NÅ ER TIA SNART UTE!! Grrhard plasserte halen mellom bena og løp opp mot huset mens ekkoet frekt gjentok ropet hans.

«Tiden kommer», tenkte det inne i hodet til Henning Rim.

Han satte seg ned på steinen igjen og satt lenge. Da sola begynte å svi i huden, reiste han seg og gikk opp til huset igjen. Han kledde på seg og ringte til Rita:

-Hei, det er meg.

-Duverden hvilken overraskelse. Det har ikke skjedd noe. Du må ta det med ro Henning, svarte hustruen.

-Jeg kommer hjem på lørdag - utpå kvelden en gang.

-Ja, jeg regnet med det. Så kan du heller gå her og mase. Har du det bra?

-Jøss ja. Det er nydelig vær her nå. Har akkurat bada i sjøen. Fryktelig kaldt, men jeg våkna i det minste.

-Fint Henning. Jeg snakket med Torill nå nettopp. Hun har ikke kjent noe. Du kan ta det med ro. Hvorfor ikke bli noen dager til når du først er der oppe?

-Nei, jeg skal visst komme som planlagt.

-Skal visst komme som planlagt, hva betyr det?

-Jeg kommer hjem lørdag, Rita.

-Greit det Henning. Kos deg de siste dagene.

Så gikk han til staffeliet og malte et lite barn som ble holdt av en eldre mann med bart og lite hår. I bakgrunnen malte han Rimheia i solnedgang. Henning Rim ville være tålmodig, men han skjønte ikke bæret.

En vakker sky

Fredag kveld slo Henning Rim sammen staffeliet - ferie-staffeliet - og satte det i kottet ved siden av det ene soverommet i andre etasje. Så bar han ut åtte fylte lerreter til bilen. Han visste at han ikke var ferdig med alle - kanskje ingen av dem. Men de var starten på noe. Så ryddet han hele huset, vasket gulv pliktskyldigst, ristet ryer og samlet tomflasker i bæreposer. Han brant palett-avisene på peisen og stirret på flammene som fikk rare farger alt ettersom hvilken malingfarge de fortærte. Han tenkte på de to aluminium-innpakkede konvoluttene som lå i bilens hanskerom, og lurte på om han burde brenne dem også.

«Fryktelig flaut om Rita finner dem når jeg kommer hjem», tenkte han. Så kom han på at han kunne la dem ligge der inntil han var nesten hjemme. Så kunne han heller finne en rasteplass å brenne dem på. Eller han kunne ta dem ut når han pakket ut av bilen.

Han la seg tidlig og fikk ikke sove før langt på natt. Da han våknet lørdag 30. juli, var klokka halv seks. Han stod opp, tok av sengetøyet, redde opp senga, pakket sammen bagen med klærne og sjekket at alle vinduer var stengt. Så lukket han soveromsdøra for denne gang.

«Kanskje jeg må ha hjelp til å åpne døra neste gang jeg kommer», tenkte Henning Rim og gikk ned til Grrhard som sov med snuten under halen ved siden av den tømte peisen.

-Våkn opp kamerat, hvisket Henning Rim og fikk et par søvndrukne, overraskede brune øyne som svar.

Han orket aldri noe mat når han skulle reise fra Rimgården. Smurte bare fire stykker med honning, la dem i en plastpose og helte innholdet fra kaffekjelen på termosen. Så pakket han sammen skålene til Grrhard, sjekket alle vinduer i første etasje, stengte av vannet, tok ut sikringene, gikk ut og låste.

-Takk for nå, sa han til døra som hadde følt mange generasjoner Rim, viste Grrhard plass i baksetet på bilen og kjørte. Klokka var åtte om morgenen.

«Om ni timer må jeg innse at jeg har levd på en misforståelse de siste månedene», tenkte Henning Rim.

Hjemturen gikk som på skinner. Han registrerte knapt at været skiftet i det han kjørte ned mot Alvdal. Den intense trøndersommeren ble grå østlandssommer. Nedover Østerdalen ble skyene tykkere og regnskurene tettere. Men da han passerte Elverum, ble det opphold og ved Jessheim sprakk skyene opp. Da Henning Rim kjørte inn i Oslo, ropte han matt til Grrhard:

-Se på sola!

Grrhard, som hadde ligget så langflat som en collie kan ligge langflat i baksetet, rettet seg brått opp og kikket ut av bilvinduet. Om han ble overrasket vet ingen, men utenfor skinte i alle fall sola mellom noen ulldotter av noen skyer.

«Været er bra for skyer», tenkte Henning Rim i et forsøk på optimisme og stengte verden ute mens han kjørte gjennom tunnelen under hovedstaden.

Klokka på dashbordet viste 16.45.

I løpet av turen var han blitt mer og mer deprimert. Han innså at det var sprøtt. Han var deprimert fordi han var i live. Han var trist inne i hodet sitt fordi han ikke var død. Han forstod det ikke, men han var alvorlig skuffet. For det at han var i live, var bevis for at Budskapet bare var oppspinn. Noe han hadde trodd fullt og fast på, viste seg bare å være piss. Den religionen som hadde holdt ham oppe og drevet ham fram de siste månedene, var bare en kortslutning i hjernen hans.

«Hva skal jeg tro på heretter», tenkte Henning Rim da han kjørte over Drammen-broa. Klokka viste 17.10.

«Hvorfor er jeg her», tenkte Henning rim da han passerte Sande. Klokka viste 17.22.

«Hvor skal jeg egentlig?» tenkte Henning Rim da han kjørte inn i Holmestrand-tunnelen. Klokka viste 17.37.

Akkurat da var Tor Sorg lei av å gå fram og tilbake foran sin voksende kvinne. Han var glad i henne og den store magen hennes, men han visste ikke hvor lenge han orket å se på at hun stadig vokste og samtidig holdt hemmeligheten inne i seg for seg selv.

-Jeg tar meg en tur, sa han til Torill som peste mindre enn vanlig fordi det for en gangs skyld var en og annen hvit sky foran sola. I det han lukket døra bak seg, hørte han Torill rope:

-Se på den fine skya, Tor!

«Jøsses», tenkte Tor Sorg, «hun blir mer og mer lik faren sin».

Han slengte kameraet inn i den lille bilen deres og satte seg inn - tenkte at han kunne ta seg en runde selv om han ikke hadde vakt denne helgen. Det kunne tross alt dukke opp ett eller annet motiv som kunne benyttes i mandagsavisa. Armbåndsuret hans viste 17.40.

Akkurat da svingte Henning Rim av fra E18 og kjørte inn mot byen sin. Han så ikke det som skjedde rundt ham. Henning Rim var skuffet. Alvorlig skuffet. Han hadde trodd på en gud som ikke eksisterte. Henning Rim trodde at han hadde levd på en løgn.

Tor Sorg kjørte ut av byen - mot europaveien. Det kunne ha skjedd noe han kunne ta bilde av. Det var tross alt på tampen av ferien for mange. Tusenvis av feriefolk skulle hjem - mye kunne skje. I kameraet hadde han en film med plass til 36 farge-eksponeringer. Han nærmet seg den krappe svingen. Armbåndsuret hans viste 17.43. De norske ur som gikk i henhold til verdensuret, viste 17.43.20.

Henning Rims depresjon rant over, han måtte snakke med noen:

-Du skjønner dét Grrhard. Jeg hadde ikke trodd at jeg skulle komme tilbake hit. Og nå veit jeg ikke lenger hva som er sant, fordi jeg trodde at det jeg trodde, var sant. Men det var bare noe jeg trodde.

Henning Rim så den krappe svingen. Han så ikke klokka på dashbordet, men verdensuret viste 17.43.25.

Temperatur og luftfuktighet i løpet av dagen hadde fått skyene til å bygge seg opp fra flate kjedelige flak, til høye, hvite himmel-byggverk. I dét Henning Rim kjørte inn i svingen, så han en av disse byggverkene. 17.43.37. Den flotteste han hadde sett på lenge. Den var lyst gråblå i den flate buken, men den boblet hvitt og hvitere opp i en vakker topp som var så hvit at han med en gang visste det var umulig å male noe som liknet. 17.43.38. Skyen var prototypen på den skyen han skulle male. Han følte at det likevel var en mening med resten av livet. 17.43.39.

Tor Sorg kom til den krappe svingen. 17.43.38. Trafikken var kjedelig. Ingen fotomotiver. Han kjørte litt for fort - holdt litt for mye til venstre. Da fikk han se en ualminnelig sky. Den hadde blåst seg opp og fløt som en kremtopp på en tynn skorpe av blågrått. 17.43.39.

«Den må jeg fortelle Torill om», tenkte Tor Sorg og så plutselig en bil komme mot seg.

17.43.39.50: «Den vakre skya skal jeg fortelle Torill om», tenkte Henning Rim og stirret intenst på den vakre skyen.

En sorg

Folk som bodde i nærheten av den krappe svingen, hadde opplevd mange ulykker nettopp der. Men de hadde aldri tidligere opplevd å se at en av de involverte forsøke å bryte i stykker den andre forulykkedes vrak med bare nevene. De hadde heller ikke hørt en person skrike så hjerteskjærende som nettopp denne personen. Tor Sorg selv skulle aldri komme til å huske hva han skrek eller gjorde etter at han kolliderte med sin svigerfar midt i den krappe svingen. Det skulle også ta tid før han husket hva det var som tok oppmerksomheten hans bort fra veien.

De første som kom fram til ulykkesstedet, fikk roet ham ned der han forsøkte å brekke i stykker det andre bilvraket. Da politi, ambulanse og brannvesen med redningsutstyr kom til og fikk åpnet vraket, hadde noen sindige mennesker plassert Tor Sorg på en stein i veikanten og spurt ham om navn.

-Srrg, hadde han svart.

De tolket ordet til å være «sorg», og det kunne de forstå. Bilen hans så tross alt ikke pen ut. Verre var det med den andre - den som Tor hadde forsøkt å brekke opp med de blodige hendene sine. Redningsmannskapene klippet den i biter med sine hydrauliske sakser. Da de løftet av taket og venstre fordør, veltet det ut to bylter. Den ene rørte på seg og alle tilskuerne så at den måtte være en hund. Den andre bylten rørte ikke på seg, og tilskuerne regnet med at det måtte ha vært sjåføren. Men bare fordi de forstod at hunden ikke hadde vært fører av bilen. Henning Rims jordiske levninger minnet mest av alt om kjøttdeig ikledd bukse og skjorte.

Mannen som hadde uttrykt sine følelser ved å rope «sorg» til de omkringstående, hadde skremt vettet av sine hjelpere da hunde-bylten veltet ut av vraket.

-Grrrr, skrek han og ingen visste da at sjokket hadde fått kjeven hans til å låse seg. Sorgen hadde påført ham en mental lås. Hjelperne ble om mulig enda engsteligere da hundebylten og den gale mannen krøp mot hverandre og til slutt endte i en blodig omfavnelse på den gråflekkede asfalten.

Da den gale mannen ble kjørt bort i ambulanse, hadde han med seg hundebylten. Ingen hadde tort å fjerne den fra ham fordi hundebylten glefset og mannen knurret mot de som forsøkte.

Henning Rims jordiske skall ble skuffet opp i en likpose av plast. Så ble de to bilvrakene fjernet fra veibanen og de lange køene med biler på hver side av ulykkesstedet, ble løst opp. Da viste armbåndsuret til Tor Sorg 18.42, men det så han ikke fordi Grrhards blodige pels dekket urskiven.

Henning Rim

17.43.39.60: Den vakreste skya han hadde sett. 17.43.39.70: Den vakreste skya han hadde sett. 17.43.39.80: Den vakreste....hvor var den? Der! 17.43.40: Ikke lenger der, men her! Han var ved skya. Kunne ta på den! 17.43-og noe: Den var vakrere og hvitere enn han hadde sett den der nede fra. Og han trengte ikke male den. Han kunne være den. Han kunne være den og forme den!

Nesten 18: Han kjente kraften. Han kjente hvordan han var ett med skya og lufta og jorda der nede. Han kjente hvordan molekylene i skya snakket til ham. Han kjente hvordan solstrålene var energipakker. Han kjente det store suget fra universet.

Klokka var bare ett eller annet. Han ga blaffen. Nå levde han virkelig!

«Men Grrhard?» sang det i ham, «hva med Grrhard, noen må jo styre bilen». Han ble forvirret. «Bilen? Hvor var bilen? Hvor var han?». Der nede. «Der nede?». En haug rykende metall. «Rykende?». «Skulle han ha vært der?». Han så alt på en gang. Himmelen, horisonten, fjellene, svingen, to rykende vrak på en krummet stripe av asfalt. Et menneske ut av det ene vraket. «Det var - ja det var Tor! Sannelig var det Tor. Og hva gjorde Tor der? Men det andre rykende vraket som Tor stormet bort til? Samme farge som hans egen bil. Var det? Var det hans egen bil?» Han var der. Tett innpå nakken til Tor der senene stod spente med et dekke av svette og blod. Han hørte skrikene hans og så hvordan han rev og slet i metallet. Huden på hendene til Tor ble skåret opp. «Ta det med ro Tor, det er ikke noe farlig» sa han. Trodde han at han sa. Men Tor hørte ikke. Han ville ta Tor i armene sine og roe ham, men armene hans var ikke der. «Er ikke her? Men jeg er her. Hvorfor er ikke armene mine her? Er det fordi...?»

Da forstod Henning Rim at det vakre hadde skjedd. Han var frigjort fra kroppen. Han hadde parkert skallet av kjøtt. Han var endelig seg selv. Han var sjelen Henning Rim. Lykkelig, men fortsatt forundret trakk han seg tilbake fra den skrikende mannen ved vraket. Han ville ha trøstet ham, men kom ikke inn. Han kjente at han var i én virkelighet og Tor i en annen. Inne i bilvraket så han en blodig masse. Han kjente igjen skjorta. Den skjorta han hadde tatt på seg om morgenen. Den blodige massen lå så stille som en masse skulle ligge. Den andre blodige massen der inne kunne ikke være en masse, for den rørte seg. Sjelen Henning Rim kjente et lykkelig lys fordi han visste at Tor ville trenge Grrhard levende hos seg flere år ennå. Han zoomet tilbake og fulgte redningsarbeidet fra beste tilskuerplass - 50 meter rett over ulykkesstedet. Da kom han til å tenke på Torill.

* * *

Klokka 17.46 skvatt Torill og mistet et glass i gulvet da hun stod med oppvasken etter lørdagslunsjen. Hun viste ikke hva det var som hadde fått henne til å skvette. I stedet for å bli eitrende forbanna - noe hun ellers ville blitt - følte hun en indre ro. Torill ble overrasket. Behagelig overrasket og kjente samtidig hvordan han inne i magen hennes gjorde saltomortale eller hva det er ufødte barn gjør bak livmorveggen.

-Ja, bare kom ut du din luring, sa hun og strøk over mageskinnet. I det samme tenkte hun på faren. Hun så for seg Henning Rim i det han strøk henne over magen før han dro. Syntes hun kjente hånden hans forsiktig og stolt.

-Han kommer hjem i dag, sa hun ettertenksomt til seg selv.

-Han kjører alltid forsiktig, og han kommer hjem i dag. Godt at han rekker fødselen. Bestefaren din kommer i dag. Det siste sa hun mens hun så ned på magen igjen.

Henning Rim lo trist bak henne, men det hørte hun ikke. «Kan du ikke se skyggen min?» spurte han stumt.

Inn i en annen virkelighet

Bildet av Torill foran ham syntes å blekne. Det samme gjorde omgivelsene. Lik et fotografi som hadde stått lenge i sollys. Samtidig fornemmet han hastighet. Han følte at han raste av gårde i en eller annen retning. Alt rundt ham ble utvisket slik det blir når du kjører fort og lar omverdenen passere forbi blikket. Det ble mørkere, men ikke uhyggelig, snarere mer behagelig. Han satte pris på å flyte i stor fart og var ikke redd for å støte sammen med noe. Det ble fullstendig mørkt rundt ham, men han kunne likevel føle at farten økte.

«Nå er jeg antagelig inne i tunnelen. Skal jeg ikke snart oppleve lyset?» tenkte Henning Rim. Dette hadde han lest om mange ganger i livet. Om nær-døden-opplevelser som gjerne startet med stor hastighet gjennom en tunnel for å ende opp ved et lys.

«Det er ikke tid for lys ennå». Stemmen var i ham og rundt ham i mørket. Den kunne ha vært innbilning, en telepatisk beskjed, eller virkelig lyd fremført med stort volum i en gedigen sal.

«Hvor lenge må jeg vente?», tenkte Henning Rim.

«Tiden kommer tidsnok. Du skal ha med deg flere opplevelser i livet, men utenfor det», svarte stemmen bestemt, men ikke ubehagelig streng.

Henning Rim stod plutselig bak en sortkledd mann som satt i hans og Ritas stue. Mannen snakket med Rita som gråt. Så var han med ett tilbake hos Torill som kastet fra seg telefonrøret og løp ut av leiligheten. I et glimt så han Grrhard som lå på et operasjonsbord, mens en hvitkledd kvinne med munnbind sydde igjen et sår i hundens nakke. Deretter hos Lasse som satt ytterst på et stolsete og stirret tomt på en fotografi av Henning Rim. Bak Lasse stod Vibeke og holdt rundt de to gråtende barna. Henning Rim fortsatte det han opplevde som en vill ferd fra scene til scene: Vilhelm som brølte noe uforståelig gråtende mot Fredrik. («Så det er slik han ser ut - Fredrik - koselig fyr», tenkte Henning Rim). Tor Sorg som satt apatisk i en sykehusseng med bandasjerte hender og plastslanger stukket inn i armene. Og så et svakt opplyst rom - nei ikke rom, men i alle fall et sted - et trangt sted. Men bløtt og behagelig selv om blodet bruste av adrenalin og et hjerte hamret vilt over ham. Henning Rim var som snarest innom hos seg selv i sin kommende mors mage.

Antagelsen avkreftes

De to bilvrakene ble plukket fra hverandre etter ulykken i den krappe svingen. Men det ble ikke funnet tekniske feil som kunne forklare hvorfor kollisjonen skjedde. I Tor Sorgs vrak ble det funnet et kamera med en ueksponert 36 bilders fargefilm, eierens lommebok, noen åpnede pakker tyggegummi og en isskrape.

I Henning Rims bil ble det funnet tre bager - den ene med klær, den andre med akrylmaling, pensler og en halvfull flaske vodka og den tredje med matskål og vannskål til en hund, samt en åpnet boks hundemat. Det ble videre funnet åtte bemalte lerreter, en mobiltelefon, en kasse med tomme lettølflasker, en termos med kald kaffe og to konvolutter innpakket i aluminiumsfolie. Da aluminiumen ble fjernet, kunne granskerne på den ene konvolutten lese: «Til Rita», og på den andre «Til Torills barn. Skal åpnes på myndighetsdagen». Granskerne begynte å ane sammenhengen.

-Det må være selvmord, sa den ene til den andre.

To dager senere kom en politibetjent til Rita med alt som var funnet i Henning Rims bil. Han var tydelig spent på konvoluttenes innhold.

-Og så var det disse, sa han og rakte henne konvoluttene.

Hun tok i mot dem, så på dem og åpnet den med påskriften «Til Rita». Leste i et par minutter og la alle arkene, bortsett fra ett, tilbake i konvolutten.

-Henning tok ikke livet av seg, sa hun.

-Er du sikker? spurte politibetjenten. Han var litt skuffet, for saken ville for ham ha vært enklest dersom brevet fra avdøde hadde vært et «takk-for-alt-brev».

Hun rakte ham det ene arket, og han leste:

«Kjære Rita.

Jeg har ikke tatt mitt eget liv. Jeg visste at jeg skulle dø, men jeg hadde ingenting å gjøre med måten det skjedde på. Dersom noen tror min død var selvmord, skal du vise dem dette arket. Jeg har skrevet det i edru og oppegående tilstand - dog uten vitner dersom ikke Grrhard er godkjent som sådan - den 25. juli dette år.»

Politibetjenten ble irritert.

-Og hva står det på resten? Han pekte på konvolutten Rita holdt i hånden.

-Henning har beskrevet hvordan han vil ha bisettelsen sin, svarte hun kort.

-Kan jeg få se? spurte han.

-Nei, dette har ikke du noe med, sa Rita og la konvolutten demonstrativt på bordet.

-Hva med den andre konvolutten? spurte han.

-Du har sett hva han har skrevet på utsiden? «Til Torills barn. Skal åpnes på myndighetsdagen».

-Ja, vil du være snill å åpne den?

-Jeg er ikke Torills barn, svarte Rita.

Politibetjenten gikk. Han måtte meddele sin overordnede at Henning Rim ikke hadde begått selvmord.

Henning Rim smilte varmt inn i øynene til ektefellen og sendte en tanke inn i hodet hennes:

«Takk skal du ha, jenta mi’. Nå er det bare avslutningen som gjenstår. Det er vanskelig - men det klarer du.»

Rita sukket, lente seg tilbake i stolen og så på de to konvoluttene på bordet. Hun følte seg lettere til sinns - visste at hun hadde gjort det riktige. Så gikk hun ned i Henning Rims kreative laboratorium og plukket ut en liten bunke CD’er fra plate-hylla.

Bisettelsen

Tiden eksisterte ikke for Henning Rim og mandag 8. august var en del av det store NÅ slik alle andre dager var. Mangel på tid forvirret ham litt i begynnelsen, fordi han først ikke kunne huske at det var slik. Da minnene om tidligere opphold i det tidløse kom inn i sjelen hans, og han ble vant til den ubeskrivelige tilstanden, fløt han innom mandag 8. august flere ganger. Han syntes det var en storartet forestilling som ble fremført i kapellet i den lille byen.

Kisten hans stod vakkert dekorert med markblomster - slik han hadde skrevet det i brevet til Rita. Ingen andre blomster dekket det hvite treverket som omga hans forlatte skall. I dødsannonsen som ikke var prydet med et kors, men med en due (slik han hadde bedt om) hadde det stått at avdøde ønsket glade tanker i stedet for blomster. CD-spilleren og to høyttalere var satt opp og en mann tilknyttet begravelsesbyrået hadde påtatt seg å spille de ønskede sporene i den rekkefølgen Henning Rim hadde beskrevet. Det hadde overrasket Henning Rim at akkurat den detaljen lot seg gjennomføre uten at Rita måtte skru opp stemme-volumet, og han humret da han kikket på situasjonen i begravelsesbyrået en gang til:

-Min mann har skrevet ned en rekke forskjellige ønsker i forbindelse med bisettelsen, sa hun og rakte de tettskrevne brevarkene til innehaveren av begravelsesbyrået. Mannens store, profesjonelt triste øynene i det lange, gråhvite, triste ansiktet fór nedover arkene. Etterhvert rykket det i de triste nedadvendte munnvikene.

«Ettersom han har opplevd såpass mye at han neppe er i ferd med å begynne å gråte, går jeg ut fra at han har lyst til å le», tenkte Rita, og sa:

-Du må gjerne le. Henning hadde en spesiell sans for humor.

Den triste mannens latter kom dypt nede fra en mørk uutforsket katakombe i mageregionen.

-Ho ho ho, utstøtte han ganske stille og med mye luft. Det kunne ha vært et astmaanfall, eller en dramatisk etterligning av en amerikansk julenisse, men Rita så på mannens øyne at han lo ekte.

-Deler De Deres manns sans for humor? spurte han etter å ha tatt på seg det triste ansiktet igjen - for sikkerhets skyld.

-Stort sett, vi har tross alt formet hverandre i de mange årene vi har levd sammen. Det overrasket meg ikke at Henning hadde skrevet denne bruksanvisningen, men jeg innser at det kanskje kan bli komplisert å få alt gjennomført.

-På ingen måte. Alt skal bli akkurat som Deres mann ønsket.

Da hadde Henning Rim jublet inn i Ritas øre og gitt henne en mental dytt slik at hun reiste seg, gikk rundt bordet og ga den triste mannen en klem. Tristheten hans ble blandet med forundring og en rar glede.

-Dette skal vi ordne for Dem frue, sa han litt mer ivrig enn trist og en svak rødme spredte seg over det gråhvite, lange ansiktet.

Det var Henning Rims nærmeste familie som kom inn i kapellet først. Alle sommerlig kledd - ikke i sort (også det hadde han bedt om). Rita flott og solbrun i hvit drakt og med hevet hode, deretter Lasse med rødkantede øyne, hånd-i-hånd med lille Ludvig, Vibeke i trang, kort sommerkjole, litt forfjamset med livlige Alice ved siden av seg, Torill vaggende stor i en altfor trang beige minikjole som fikk den gedigne magen hennes til å bli en aktiv deltager i seremonien («Nå ligner hun i alle fall på en bjørn», tenkte Henning Rim), Tor Sorg haltende med senket hode, fortsatt med bandasjerte hender og krampaktig sammenknepet munn («Jeg må gjøre noe med den mentale låsen hans», tenkte Henning Rim). Ved siden av ham: Grrhard som så seg ivrig rundt i det takhøye kapellet («Hei gamle venn! Du er den første hund som får være med i en bisettelse», tenkte Henning Rim). Hundens ører reiste seg og halen gikk sakte fram og tilbake. Deretter Vilhelm iført hawaii-skjorte og side shorts, hånd-i-hånd med lille Fredrik i skreddersydd kremfarget dress, rosa skjorte og mørk-rosa slips («Så fikk jeg da endelig vist dere fram for offentligheten, lillebror. Dere er et vakkert par», tenkte Henning Rim og smilte inn i hodet til broren).

De satte seg på første benk. Ingen sa noe bortsett fra Alice.

-Hvor er beffa, mamma?

Vibeke snøt seg i et lite blomstrete lommetørkle og svarte:

-Han ligger i den hvite boksen der oppe.

-Åja, svarte Alice beroliget.

Fireåringen Ludvig som hadde arvet sin fars stille nysgjerrighet over små dippedutter, satt og tenkte på den lille plastinnbakte elektroniske dingsen han hadde lånt fra farens kjellerverksted. Han hadde den i lommen og han gledet seg til å komme ut i friluft og se nærmere på den.

I det de andre gjestene begynte å sige inn i kapellet, gled Pink Floyds «Shine On You Crazy Diamond» ut i den stillestående luften.

Gjestene som var kledd slik tradisjonen sier at man skal være ved en bisettelse, stirret storøyde på avdødes nærmeste familie. Noen kommenterte det hviskende overfor sidepersonen:

-Det er da fryktelig usmakelig.

Mens andre hvisket:

-Det står i grunn i stil til Henning Rim.

Da Pink Floyd var ferdig etter 13 minutter og 33 sekunder («Husk at det må være originalversjonen - ikke konsertversjonen», hadde Henning Rim skrevet til Rita), hadde alle satt seg. Foruten nærmeste familie, var det 59 andre personer i kapellet. Noen kolleger, noen bekjente, noen naboer og et par som hadde kjøpt malerier av Henning Rim.

En prest kom fram fra bakgrunnen og stilte seg ved kisten.

-Henning Rim har selv beskrevet hvordan denne bisettelsen skal foregå. Han har ønsket at dette ritualet skal foregå etter vanlig praksis, dog uten kristent preik, sa han med sterk stemme til Henning Rims humrende begeistring. («Så du torde virkelig bruke uttrykket slik jeg skrev det», tenkte han inn i hodet til presten).

De fleste øyebryn, bortsett fra de som tilhørte den nærmeste familie, ble hevet.

Presten fortsatte:

-Jeg har lovet Henning Rim at hans siste ønske skal bli oppfylt. La oss nå sende ham noen glade tanker mens vi hører Dire Straits spille «Brothers in arms».

«Neimen ikke lett å tenke glade tanker når de hører den låta. Men det blir en fin kontrast», tenkte Henning Rim med et åndelig smil.

Da musikken var ferdig, reiste Vilhelm seg. Han gikk opp til kisten, stirret på den noen sekunder før han snudde seg mot forsamlingen. I høyrehånd holdt han et par håndskrevne ark som dirret i takt med muskelskjelvingen. («Trekk pusten rolig et par ganger, kjære bror, dette fikser du», tenkte Henning Rim inne i hodet hans). Vilhelm trakk pusten rolig et par ganger, skjelvingen opphørte og han sa:

-Henning har bedt meg lese dette som han skrev fem dager før han døde: Nå har jeg kommet inn etter å ha sett kveldsola farge Rimheia oker og orange. Jeg vet at det er en av de siste gangene jeg får se dette vakre synet i dette livet. Men jeg tror jeg vil få oppleve den samme skjønnheten når jeg kommer tilbake. Jeg skal ikke plage dere med hva jeg tror på - forresten «tro», akkurat nå vet jeg - men dere har nettopp hørt Pink Floyd spille «Cracy Like A Diamond» fra CD’en «Whish You Where Here», og «Brothers in arms» av Dire Straits. I mange år har disse låtene betydd mye for meg. Først og fremst på grunn av den stemningen musikken satte meg i: Melodiøs ettertenksomhet. Dernest på grunn av teksten. Pink Floyd har laget en hyldest til en bortkommen kamerat som var ganske sprø i levende live. De ser hans galskap som noe vakkert - som en diamant. Jeg er en slik diamant, og det samme er alle dere andre. Enhver diamant er unik i sin utforming, det er også enhver sjel. Og som diamanten, er også sjelen evigvarende. På denne jorda - i dette livet - har vi alle sammen kjempet en kamp. En kamp for å komme fram til slutten. På hver vår måte har vi kjempet, men vi har alltid vært våpenbrødre - «brothers in arms» - selv om vi ikke har tenkt på det i kampens hete. Og når jeg nå er her jeg er, tenker jeg: «Jeg skulle ønske dere var her», på samme vis som dere skulle ønske at jeg fortsatt var sammen med dere.

Når jeg skriver dette, tror jeg at jeg er hos dere nå - akkurat nå når disse ord blir lest av min kjære lillebror Vilhelm. Dere er her for å ta farvel med mitt jordiske skall som ligger i den hvite kista foran dere. Men dere er også her for å ønske sjelen min - den virkelige meg - god tur videre. Og den videre ferd skal vi dele på et vis alle sammen. En dag blir det deres tur til å forstå at livet ikke opphører ved døden. Døden er kun overgangen til fortsettelsen.

Takk for alt denne gang. Vi sees.

Vilhelm senket hendene han holdt de håndskrevne arkene i. Han ønsket å senke blikket og hodet også, men i stedet holdt han øynene sterkt hevet mot alle i kapellet. Så satte mannen fra begravelsesbyrået i gang CD-spilleren og den tunge opptakten til «Månens kraft» med Kari Bremnes, og med tekst av Edvard Munch, dunket mellom kapellveggene.

(«Du hadde ikke peiling på døden da du skrev den teksten, Edvard», sa Henning Rim.

«Nei, men du likte den, ikke sant?» svarte Edvard.

«Javisst».

«Og du ble inspirert av den, ikke sant?»

«Hver gang».

«Det var da også meningen», sa Edvard.)

Da musikken tonet ut, reiste Torill seg. Ikke nølende, men svært bestemt. Rita så på henne med spørrende øyne, Lasse og Vilhelm likeså. («Hva skal du Torill? Det står ikke i bruksanvisningen at du skal si noe», tenkte Henning Rim inn i hodet hennes. «Du vet at jeg må», tenkte hun tilbake). Hun gikk opp til hode-siden av kisten og vendte seg mot forsamlingen med magen struttende foran seg som en buffer. Hun la den ene hånden på kisten og snakket fast uten manuskript:

-Kjære pappa. Nå tenker jeg du ble overrasket, for i din

beskrivelse av denne seremonien står det ingenting om at jeg skal si noe. Nå gjør jeg det altså likevel. Ikke fordi jeg må si deg noe - det kan jeg gjøre når jeg vil - men fordi jeg må fortelle alle de andre noe.

Jeg vet dere synes denne bisettelsen er merkelig. Dere synes det er rart - ja kanskje direkte ufint - at vi ikke er kledd i sort, og at vi ikke gråter uhemmet nå som pappa er død. Men det er ikke noe å sørge over. Opp gjennom hele oppveksten min har pappa snakket til meg om døden. Han har fått meg til å forstå at døden ikke er vond og stygg, men god og vakker for den som dør. «Døden er det flotteste du får oppleve i livet», pleide han si, og «Døden er bare inngangen til noe nytt, annerledes og bedre».

Pappa gledet seg til å få oppleve dette. Men han ønsket ikke å dø før tiden var moden. Han siterte fra en bok når vi snakket om det. Der står det: «Dette er en test på om du har utført din oppgave i livet: Dersom du fortsatt er i live, er svaret NEI».

Nå har pappa utført de oppgaver som var tiltenkt ham i dette livet, og nå gleder jeg meg med ham over at han har fått oppleve døden. Det eneste som kan gjøre meg trist nå, er tanken på at det er lenge til neste gang jeg får se ham. Men den triste tanken børster jeg bort med en annen tanke: Nå kan jeg få være sammen med ham akkurat når jeg vil.

Vi sees, pappa, sa Torill og så opp mot taket - og rett i øynene til Henning Rim. Men det siste var det bare han som så.

(«Din rakkerunge», tenkte Henning Rim med en latter inn i hodet hennes, «Der lurte du meg. Men det du sa, utfylte selvsagt det jeg selv skrev. Det er ikke din skyld at du tar feil på et vesentlig punkt. Det er nemlig ikke så lenge til du skal få se meg igjen. Faktisk ikke mer enn fem døgn.»)

Da Torill gikk tilbake til plassen sin igjen, følte hun seg glad, men det spratt også en forvirret tanke om den forestående fødselen inne i bevisstheten hennes. Hun forstod ikke riktig hvorfor.

Presten kom fram og foretok jordpåkastelsen. Mannen fra begravelsesbyrået lot den nærmeste familie få hver sin røde rose - slik Henning Rim hadde instruert - så gikk de opp til kisten én og én og la fra seg blomsten på lokket. Først Rita, så Vilhelm, Lasse, Torill, Vibeke, Tor og Fredrik. Den lille magikeren hadde ingen rose i hånden da han stod ved siden av kisten. Så svingte han høyrehånden elegant, lot den berøre hjertet sitt, og så var rosen der - litt større og litt mer rose enn de som allerede lå på kisten. Et sukk hørtes gjennom kapellet. Flere av gjestene kjente plutselig igjen magikeren fra flere TV-show. Fredrik bukket mot kisten og overlot plassen til Ludvig og Alice. Ludvig svettet litt i gutteneven, puttet hånden raskt i lomma for å tørke den og fikk med seg den lille elektroniske dingsen opp igjen. I det han la fra seg rosen ved siden av de andre rosene på det hvite lokket, mistet han innretningen som rullet rundt kista og forsvant ut av syne. Ludvig visste ikke hva han skulle gjøre. Han ville få kjeft dersom han begynte å krabbe rundt bestefarens kiste for å lete etter dippedutten, og han ville få kjeft dersom den ikke lå på farens arbeidsbord i kjelleren. Han stod stille ved kista i noen sekunder mens han vurderte alternativene. Alice tok ham i hånden for å trekke ham med seg, mens gjestene i kapellet fikk tårer i øynene fordi de trodde barna drøyde for å sende noen ekstra tanker til bestefaren. Så gikk de tilbake til plassene sine. Ludvig hadde kommet til at det lureste var å benekte enhver kjennskap til dingsens forsvinning fra kjelleren.

Den lille plastikkdingsen var Lasses stolthet og han tenkte på den som familiens økonomiske fremtid. Han hadde videreutviklet elektronikken i brikken som fikk teddybjørner til å brumme når de ble strøket med hårene. Det var den statiske elektrisiteten som oppstod, som hadde styrt brikken. Den nyutviklede brikken ville få bjørnen - og andre leketøy også for den saks skyld - til å uttale hele setninger under forskjellig påvirkning av statisk elektrisitet og magnetisme.

Nå lå denne finurlige lille oppfinnelsen på gulvet over maskineriet som skulle senke kisten ned i gulvet. Ikke alle ville at kisten skulle senkes som avslutning på en bisettelse. Men Henning Rim hadde selvsagt bestilt slik senking. «Dermed blir avslutningen mer konkret», hadde han skrevet. Kisten skulle senkes i stillhet til den var halvveis ute av syne, så skulle siste CD settes på: «Tide is turning» med Roger Waters.

Da maskinen ble satt i gang ved at en krematorie-ansatt trykte på knappen, sørget den elektriske maskinen for at det oppstod et elektromagnetisk felt rundt den. Samtidig frembragte kistens nedadgående bevegelsen statisk elektrisitet.

-Trallala, jeg er så gla’. Trallala jeg er så gla’, ropte det fra Henning Rims kiste.

-Har du ikke lyst til å klø meg på magen? sa det, og:

-Jeg gleder meg til du kommer hjem.

Forsamlingen ble forståelig nok lamslått. Gjestene som trodde de allerede hadde fått servert alle Henning Rims sprø innfall, kastet raske blikk mot den nærmeste familie for å se om også dette hørte med. Men da også de så himmelfalne ut, bestemte minst et par eldre damer seg for å vurdere en rask besvimelse.

-Jeg må tisse, skrek det fra kisten, tett etterfulgt av: -Nå er det for sent, nå er det for sent!

Lasse spratt opp og kastet seg på alle fire ved kisten som nesten hadde forsvunnet ned i hullet i gulvet, men senkingen var blitt stanset. Det så ut som om han ønsket å be til sin døde, men svært pratsomme far. Øynene nede i salen ble om mulig enda større da det ropte fra kisten:

-Du får ikke tak i meg, for jeg har gjemt meg!

Lasse reiste seg brått og holdt den lille plastbrikken mellom tommel og pekefinger:

-Beklager, det er meg - eller det er min - jeg mener - jeg har laget den - men den skulle ikke brukes slik - jeg tenkte.....Det rykket i munnvikene hans, men ikke av gråt.

Torill tok signalet og åpnet for en hjertelig gapskratt. Lasse så lattermildt takknemlig på henne og deltok i latteren. Rita blandet seg i koret og Grrhard bjeffet lystig. Tor hørte et klikk i hodet - som om en gammel lås ble låst opp - så åpnet han munnen og lo med.

Da gjestene forlot kapellet, satt den nærmeste familie tilbake og lo hjertelig mens Roger Waters gjorde seg ferdig med låten på CD-spilleren.

Ingen skulle noensinne glemme Henning Rims bisettelse. Aller minst han selv. «Råbra avslutning», hikstet tanken hans, og så opplevde han den en gang til.

Sorgs sorg

Etter trafikkulykken hadde Tor Sorg vært knust innvendig. Som journalist hadde han vært til stede ved flere trafikkulykker og fotografert. Situasjonen var derfor ikke ny for ham. Men da han var til stede på disse ulykkene, gjemte han seg bak kameraet - så alt gjennom kameraet. Det ga den nødvendige avstanden. Nesten som å se ulykken på TV.

Tor Sorg hadde aldri selv vært aktør på ulykke-scenen. Han hadde aldri vært skyld i at noen døde. Og han hadde ikke i sin villeste fantasi - og den kunne til tider være ganske vill - tenkt seg situasjonen der han kjørte ihjel sin svigerfar.

Da Torill kom til ham på sykehuset få timer etter kollisjonen, satt han bare i sengen og gråt. Han gråt enda mer da Torill kom inn - han hadde tross alt drept faren hennes. Til tross for den låste kjeven, klarte han å snakke.

-Unnfyll, hvisket han bak tanngarden.

-Du har ikke noe å unnskylde, gutten min, svarte Torill og omfavnet ham forsiktig. Var redd for å komme borti noe som kunne gjøre vondt.

-Jeg hav dreft fafen din. Jeg hav dreft Henning. Han skulle komme hjem til føfselen. Det el så jævli tdist Tofill.

-Det er ikke bare din skyll, svarte Torill. -Kjenner jeg pappa rett, så fikk han øye på en pen sky. Det var flott skyvær den ettermiddagen, sa Torill. Av en eller annen grunn var hun ikke blitt overrasket da hun fikk telefon fra politiet om ulykken. De hadde ikke sagt noe om Henning Rim, men hun hadde likevel forstått at han var død. Betjenten som ringte, hadde bare sagt at Tor Sorg hadde kollidert med faren og at samboeren befant seg på sentralsykehuset, og at han trengte hennes nærvær.

-Jeg så en schy lige før det schmalt, tenkte jeg skullle fortelle deg om den, sa Tor Sorg.

-Fortell meg om den, sa Torill med munnen inntil kinnet hans.

-Den var...den var den flotteste schya jeg har sett, Tofill. Jeg håper Henning så den.

-Det kan du banne på at han gjorde.

-Tdror du det var derfor vi kræscha - fordi Henning så på den samme schya som meg?

-Jeg ikke bare tror, jeg er sikker, sa Torill og gransket samboeren. Han kunne ikke ha ødelagt kjeven, for han hadde ikke støttebandasjer i ansiktet. Bare hendene hans var bandasjert. De lå som to matpakker på dyna hans.

-Hva har skjedd med kjeven din? spurte hun.

-Vet ikke. Den bathre vithrker ikke. Thror du den er bthrukket?

-Nei, svarte Torill Rim og tok sjangsen på å klemme samboeren litt hardere. Hun kjente at det sparket mykt i magen.

* * *

Tor Sorgs kjeve forble låst også etter at sykehuset slapp ham ut i friluft. Han var mørk inne i hodet sitt, og forberedelsene til Henning Rims bisettelse gjorde mørket enda tettere. Da han kom inn i kapellet med Grrhard i bånd ved siden av seg, så han bare mørket. Han var omsider blitt sorg - mente han selv. Han følte seg som en uavslørt morder som måtte delta i sitt offers bisettelse for å fjerne mistanken mot seg selv. Han husket ingenting av seremonien, men da Torill plutselig begynte å le ved siden av ham, ble han overrasket. Han visste at han fortsatt befant seg i kapellet - og likevel satt Torill ved siden av ham og lo. Så oppfattet han inne i mørket sitt at det også var andre som lo. Hele familien faktisk. Latteren var så befriende, så lett, den tente lyset inne i Tor Sorgs hode. Han så menneskene rundt seg - de han regnet som sin nærmeste familie - og han så at latteren kom fra dem. Tor Sorg følte smitten av latteren selv om han også oppfattet situasjonen som absurd. Han hadde lyst til å åpne gapet og delta i latteren. Han ville så gjerne le med dem. Da kjente han hvordan nøkkelen gikk rundt i låsen - kjeven hans løsnet, han stirret på Henning Rims hvite kiste først med en trist savn, så med en glad savn i hodet, munnen hans åpnet seg - åpnet seg veldig - og han lo sammen med menneskene han var glad i. Tor Sorg lo vekk sorgen sin.

En god story

Henning Rims bisettelse hadde forståelige grunner gjort dypt inntrykk på samtlige tilstedeværende i kapellet denne mandagsformiddagen. Opplevelsen ble omtalt rundt mange middagsbord i den lille byen samme ettermiddag. Men to av de tilstedeværende så på bisettelsen som mer enn en merkelig opplevelse. Den ene var en mann som hadde kjøpt to av Henning Rims malerier et par år tidligere. Han hadde i mange år kjøpt bilder av ukjente kunstnere med håp om at kunsten med tid og stunder skulle bli verdt noe. De helt store kronene hadde ikke denne spekulasjonen innbragt ham. Flere av kunstnerne hadde riktignok avgått ved døden etter at mannen hadde kjøpt bilder av dem, men ingen var blitt så berømte etter sin død at bildene steg i verdi. Det eneste mannen hadde igjen for sine spekulasjoner, var derfor velfylte vegger hjemme hos seg selv. Men da han gikk ut i augustsolen etter Henning Rims bisettelse - fortsatt med de pårørendes latter ringende i ørene - var han overbevist om at han var i besittelse av en formue. Han hadde to Henning Rim-bilder og han hadde en historie som kunne gjøre navnet kjent.

Mannen skrittet raskt ut på kirkegården, tok fram mobiltelefonen og ringte Tusentipset i Verdens Gang. Historien ble mottatt med stor begeistring, tipseren ble lovet et klekkelig honorar, og tannhjulene i den store, velsmurte avismaskinen satte hverandre i bevegelse på vei mot den høytropende førstesiden med den endelige storyen.

Den andre som så på bisettelsen som mer enn en personlig opplevelse, tenkte også på offentliggjøring da han forlot kapellet. Åsmund Bjerget var journalist-kollega av Tor Sorg i byens lille lokalavis. Bjerget var en kortvokst, livlig sprett av en fyr som med sitt utseende og sin hurtighet i nyhetsbilde ga assosiasjoner om et nysgjerrig ekorn. Han hadde alltid kameraet sitt med seg og hadde også svært diskret tatt flere fotografier under selve bisettelsen. Selv da forsamlingen hadde sittet lammet på grunn av stemmen fra Henning Rims kiste, hadde Bjerget hatt kameraet rettet mot begivenheten og fått trykket av et par eksponeringer. Ikke fordi han trodde han skulle benytte dem på trykk noen gang, men fordi han antok at kollega Tor Sorg ville ha bildene når tiden var moden.

Men da han forlot kapellet og hørte den glade latteren bak seg, skrev han likevel en reportasje inne i hodet sitt. Det ble en knakende god reportasje, og med et stikk av skam i brystet irriterte det ham at han ikke kunne skrive den for lokalavisa. Han syntes han hørte redaktør Kristian Morsets stemme:

«Sterk sak Åsmund, jævli sterk sak. Alt for sterk for en lokalavis. Sånne saker kan stå i en riksavis uten at folk tar seg nær av det, men paradoksalt nok blir det for tøft for pårørende når samme sak kommer på trykk i deres egen lokalavis».

Åsmund var derfor i ferd med å arkivere reportasjen bakerst i hodet da han kom fram til bilen og hørte mobiltelefonen pipe nede i kamerabagen.

I løpet av de få minuttene det hadde tatt siden maleri-kjøperen hadde tipset VG, hadde avismaskinen sporet opp at Bjerget hadde vært til stede under bisettelsen.

-Lager du en sak for oss på det? spurte VGs reportasjeleder.

Åsmund Bjerget lot mobiltelefonen synke mens tankene spratt rundt i hodet hans. Ikke fordi det overrasket ham at VG allerede kjente historien og at de visste han hadde vært til stede. Heller ikke fordi han så for seg VGs førsteside neste dag. Det som fikk ping-pong-baller til å sprette rundt i hodet hans, var tanken på Henning Rims familie og ikke minst Tor Sorgs reaksjon. Åsmund Bjerget ville ikke ødelegge sitt forhold til kollegaen bare for å få et førstesideoppslag i VG.

Han løftet mobiltelefonen til øret igjen:

-Jeg må snakke med redaktøren min først - og familien til han som ble bisatt. Er dere forresten interessert i bilder - dersom jeg får klarsignal? Han kunne ikke dy seg, måtte bare høre reaksjonen.

-HAR DU BILDER?! skrek det siklende fra hovedstaden.

-Javisst - farger. Men dere får ingenting dersom familien er i mot det.

-Gi deg nå da!! Dette er årets sak, det er....

-Jeg ringer dere, sa Åsmund Bjerget og brøt forbindelsen.

Han slo nummeret til lokalavisa og fikk Morset på røret.

-Jeg kjenner saken. VG ringte akkurat. Jævli sterk, men vi kan ikke trykke noe sånt. Du vet hva jeg mener om den slags.

-Enig, svarte Åsmund Bjerget, -men har du noe i mot at VG får den?

-Jeg går ut fra at du ikke lar dem få den dersom Tor er i mot det?

-Errugæern. Men jeg har en følelse av at dette egentlig er hva de ønsker.

-Lykke til, svarte Morset og la på.

Arven etter Henning Rim

Den merkelig vemodig-glade og latterfylte stemningen lå fortsatt over dem da Rim-familien samlet seg rundt kaffebordet hjemme hos enken Rita. Det ble grått og ledd om hverandre mens det ble fortært innkjøpte snitter, marsipankake og kaffe. Til tross for henstillingen i dødsannonsen om ikke å sende blomster, hadde Rita mottatt flere buketter. De hadde hun satt ut på terrassen.

-Henning ville ha glade tanker, ikke kondolerende blomster. Men kanskje blomstene blir glade når de får stå ute i sola, hadde hun sagt til Torill.

Henning Rim selv var representert i forsamlingen ved et fotografi og et tent lys Rita hadde satt midt på stuebordet. Fotografiet var plassert oppå to konvolutter med Henning Rims håndskrift på. Rita tok dem fram da kaka var fortært. Ludvig og Alice ble sendt ut i hagen under påsyn av Grrhard, så ble det stille i stua.

-Dere vet at Henning skrev et testamente da han var på Rimgården i sommer. Det lå sammen med bruksanvisningen til bisettelsen, sa Rita og tok de håndskrevne arkene ut av konvolutten og leste med høy, fast stemme:

Tusen takk for at dere gjennomførte bisettelsen slik jeg ønsket det. Jeg håper dere likte den like godt som jeg gjorde. Men nå får dere se til å komme dere videre i livene deres og det medfører blant annet at vi må få orden på arven etter meg.

Jeg vet at jeg juridisk sett ikke rår over rare biten av det jeg etterlater meg. Om noen av dere derfor er uenige i mine ønsker, og vil gå rettens vei, så vil dere antagelig få medhold. Men jeg regner ikke med at det vil bli aktuelt.

Jeg vil at Rita skal få bo så lenge hun selv ønsker i vårt felles hjem og at hun skal disponere den livsforsikringen som utbetales etter meg.

Jeg vil at Lasse og Torill overtar min del av Rimheia, og håper at Vilhelm vil samarbeide med dem om vedlikehold og bruk.

Jeg vil at Lasse arver drosja. Men drosjeløyvet rår jeg ikke lenger over. Det er formodentlig ikke Lasse interessert i heller.

Jeg vil at de av mine malerier som henger på veggene i mitt og Ritas hjem, skal få henge, såfremt ikke Rita ønsker noe annet. Lasse skal - dersom han ønsker det - få plukke ut et bilde til seg og Vibeke, samt et bilde hver til Ludvig og Alice. Torill og Tor skal plukke hvert sitt bilde, og likeså Vilhelm og Fredrik. De øvrige bildene - jeg vet ikke antallet - skal tilfalle Torills og Tors - i skrivende stund - ufødte barn. Disse bildene skal - dersom Rita godkjenner det - oppbevares i vårt felles hjem. I motsatt fall skal Rita ta av livsforsikringspremien og leie et passende lagerlokale i 18 år. Torills og Tors førstefødte skal kunne disponere bildene fra sin myndighetsdag. Torill får myndighet til å selge enkeltarbeider før barnets myndighetsdag, dersom inntekten av salget er høyst nødvendig for familiens, enkeltmedlemmenes eller for bildenes ve og vel.

Jeg vil at den lukkede konvolutten med påskriften: «Til Torills barn. Skal åpnes på myndighetsdagen» som Rita har mottatt sammen med dette testamentet, skal legges på et trygt sted til nettopp den dagen. Hvordan dere vil ordne det, får dere finne ut selv. Men det er kanskje praktisk å legge konvolutten i en bankboks og ikke glemme den når den tid kommer. (Rita holdt opp konvolutten: -Jeg legger den i bankboksen min i morgen, sa hun og fortsatte opplesningen:)

Jeg vil ikke komme med ønsker om mitt gravsted, ettersom det ikke er mitt. Det er kun et sted der dere har gravd ned asken etter min parkerte kropp - ikke meg. Men for all del - jeg kan godt gi dere et tips: Det hadde vært hyggelig om steinen var av enkelt slag og enda hyggeligere om den ble hentet fra Rimgården. Det vil i så fall være en av steinene som Sterk-Anders og hunden hans ryddet unna for å gjøre jorda ved Rimheia fruktbar. Er ikke det en vakker tanke!

Jeg vil på mitt vis alltid være med dere. God tur videre! Vi sees.

Testamentet var undertegnet med Henning Rims velkjente signatur.

Da Rita hadde lest ferdig, lå stillheten fortsatt over stua. Men utenfor skrek fuglene omkapp med Ludvig og Alice som klatret i morelltreet og skitnet til klærne sine, mens Grrhard løp fra blomst til blomst og jaget humler.

Først da testamentet hadde gått fra hånd til hånd, sa Lasse:

-Det er et vakkert testamente - typisk pappa. Han har tenkt på alt. Det er OK for meg, men så er det vel også jeg som får det mest verdifulle - drosja. Ja bortsett fra deg da moder’n som selvsagt skal ha det han har skrevet.

-Er den bilen så verdifull altså? spurte Torill.

-Det er en 92-modell og du vet hvor nøye han var med å ha den på service. Den er større enn vår, og vi kunne i all høyeste grad trenge en romsligere bil nå, svarte broren og så bort på søsteren med en anelse engstelse i blikket. Var det dumt av ham å sette henne på at bilen var mye verdt?

-Jeg er veldig glad for at du ser det slik, brøt Rita inn. -Det kunne fort blitt bråk om alle bildene hans.

-Nei jøss. Vi får jo et bilde og ungene hvert sitt. Da har vi et håndfast minne om pappa. Det er mer enn nok for meg, kom det kjapt og lettet fra Lasse.

-Godt. Da er det avgjort, sa Rita og reiste seg for å bære serviset ut på kjøkkenet. Fra kjøkkendøren la hun til:

-Det kommer ikke på tale å lagre dem i et eller annet mørkt lagerlokale. Jeg er blitt så vant til at de står over alt nede i kjelleren og skriker. Det blir så stille om de fjernes.

Dermed var arven etter Henning Rim fordelt.

En god story 2

Telefonen pep ute i entreen. Rita tok den, lyttet i taushet og avsluttet:

-Ja selvfølgelig, kom med en gang du. Så la hun på med et smil.

-Det var en kollega ev deg Tor, sa hun til svigersønnen.

-Åsmund Bjerget. Han kommer innom om et par minutter. Han sitter på en god historie som verden vil ha av ham. Men han vil ikke la verden få den før vi har godkjent den.

-God historie? Tor så himmelfallen ut. - Skal han mase på meg om en god historie nå?

-Vi er den gode historien, Tor. Rita så på ham med smilerynker som en vifte rundt øynene.

-Har han tenkt å skrive om bisettelsen? Det er jo...det for jævli...trodde han var kamerat...trodde han hadde litt følelser i det lille...

I likhet med de fleste journalister, mislikte Tor Sorg sterkt å være den som det ble skrevet om. Det var greit å skrive om andre. Han hadde måttet finne seg i å bli omtalt som «en mann» i reportasjene etter trafikkulykken, men at noen - og endatil hans gode kollega og venn Åsmund - skulle skrive om bisettelsen til Henning Rim, fant han usmakelig og ubegripelig. Han kjente at det strammet seg til i kjeven.

-Han skal ikke skrive om den i lokalavisa. Det er VG som har bedt om en sak med bilder, forklarte Rita. Hun stilte seg bak svigersønnens stol og la hendene ømt på skuldrene hans.

-Men i svarte helvete! VG! Har de jævla gribbene fått snusen i dette også? Tor ville reise seg, men ble holdt på plass av Rita. Med rolig røst, som om hun snakket til et barn sa hun:

-Tenk deg litt om. Tenk dere om alle sammen. Den bisettelsen vi har vært med på, ja jeg sier vært med på, for det er Henning som har satt den i stand. Noe liknende har aldri tidligere vært gjennomført her til lands. Ikke andre steder heller antar jeg. Hvorfor ble den slik? Jo fordi Henning ville gi oss et spesielt minne om ham. Og det har vi da virkelig fått også. Vi kommer alltid til å huske Henning som en munter, men også svært alvorlig mann og pappa. Jeg er overbevist om at han ville sette pris på om dette ettermæle ble spredd til resten av verden også. Og en annen siden av saken: Nå har VG fått tips om bisettelsen. De kommer ganske sikkert til å skrive noe uansett. Er det ikke da i vår og Hennings interesse at vi får være med på å bestemme hva som skal stå på trykk? Åsmund Bjerget har skrevet ferdig artikkelen. Vi skal få lese den og godkjenne hvert ord. Han har fremkalt filmen og vi skal få plukke ut de bildene som kan benyttes. Jeg liker dette.

Rita så fra ansikt til ansikt rundt bordet. Uttrykkene som først var preget av forskrekkelse og vantro, var i ferd med å endre seg.

-Jeg liker det også, sa omsider Torill og la til: -Pappa liker det.

Hun vendte seg mot samboeren:

-Dessuten tror jeg dette vil være bra for deg, Tor. Du har spilt den tøffeste rollen i pappas død og bisettelse. Nå kan du være med på å vinkle artikkelen slik at alt det positive blir klart for deg også.

Kjeven til Tor begynte å slappe av, men forvirrede tanker flakset fortsatt rundt mellom foldene i hjernen hans:

-Mener du virkelig at Henning ville ha satt pris på dette? ville han vite.

-Ja, jeg mener virkelig at pappa setter pris på det, sa Torill. Øynene hennes skjøt en kjærlig stråle inn i flokken av forvirrede tanker i Tor Sorgs hode.

Han satt tenksom med rynket panne og tygget på underleppen et halvt minutt før han sa sakte:

-Det er en god story. Ikke tvil om det. Det er faktisk en jævla god story. Nesten synd at ikke flere enn oss og de andre som var der, får oppleve den. Dessuten vil den gjøre Henning til mer enn en hvilken som helst taxisjåfør som omkommer i en trafikkulykke.

Tor Sorgs iver vokste:

-Vi kan insistere på at det var maleren Henning Rim som omkom, for det er jo mest riktig. Vi kan få fram det positive budskapet han hadde. Vi kan få folk til å se på døden på en ny måte. Artikkelen kan bli slik at ALLE vil huske maleren Henning Rim.

Han reiste seg og ropte, mens han fektet med armene:

-Jo så dæven! Dette er riktig. Vi gjør det!

-Det har jeg allerede sagt, Tor, sa Rita. Hun gikk ut på kjøkkenet igjen og, hentet en ren kopp og asjett til den kommende gjesten.

* * *

Åsmund Bjerget ble ikke overrasket da han kort etter trådte inn i stua og møtte vennlig smilende, forventningsfulle ansikter. Det passet hans kjennskap til Rim-familien og stod helt i stil til den bisettelsen han hadde opplevd. Diskusjonen om og de mange små rettelsene i artikkelen hans, overrasket ham heller ikke. Det skulle bare mangle om ikke familien skulle få regissere dette selv. Det var tross alt familiens nylig avdøde eldste som hadde regissert selve bakgrunnen for storyen.

Da familien gjennom lupen studerte filmnegativene han hadde med seg, ble det latter og tårer om hverandre. Lasse protesterte først på bildet av seg selv der han stod ved siden av farens kiste med den lille elektroniske brikken i hånden mens ansiktet hans lyste av overraskelse og faglig stolthet. Så kom han til å tenke på at bildet kanskje kunne være god reklame for brikken, og godtok at det kunne benyttes.

Da Åsmund Bjerget forlot familien to timer senere, var han mett av marsipankake og hadde med seg en godkjent versjon av artikkelen. Dessuten et krav om at VG ikke fikk trykke den dersom noe ble endret.

* * *

Åsmund Bjerget sov dårlig om natten og kom tidlig på jobben dagen etter. Han klarte ikke å konsentrere seg under morgenmøtet i redaksjonen - tenkte på hva desken i VG kunne ha gjort med artikkelen hans i løpet av natten.

-Jeg var dum som stolte på dem. De gutta der gir blaffen i løfter om ikke å skrive om og lage sensasjoner, sa han til Morset.

-Slapp av, svarte redaktøren. -Vent i det minste med å irritere deg til du får se avisa.

Et par minutter over ti kom VGs avisbil til den lille østlandsbyen. I løpet av kort tid skrek en uvanlig VG-forside fra samtlige avisstativer:

Latter

rundt

kista

Familien brast i høylydt latter rundt kista til den avdøde maleren Henning Rim da han skulle bisettes i en østlandsby i går formiddag. Leketøy-elektronikk fikk ved en feiltagelse avdøde til «å snakke». Da elektronikkens oppfinner, Lasse Rim (bildet), fant den og plukket den opp, satte det et lystig punktum for tidenes merkeligste bisettelse.

Side 5 og 6

Fargebildet i høydeformat viste Lasse ved siden av kisten med brikken høyt hevet og med det forundret-glade ansiktet mot avisleseren. På side 5 og 6 stod artikkelen med flere bilder fra bisettelsen.

Ble bisatt med latter

Det var mye lykkelig latter da maleren

Henning Rim ble bisatt i en by på Østlandet i går formiddag. Malerens nærmeste familie sørget for latteren som avslutning.

ÅSMUND BJERGET

(Tekst og foto)

Det var en liten elektronisk snakkebrikke - utviklet av den avdødes sønn, Lasse Rim, - som utløste latteren etter den besynderligste bisettelse som er gjennomført her til lands.

Da kisten skulle senkes ned i gulvet, begynte brikken å snakke med høy røst. Samtlige av de omlag 80 tilstedeværende oppfattet det som om det var avdøde som snakket.

Til leketøy

Brikken er utviklet for bruk i leketøy, og ordvalget er tilpasset dette. Det var derfor de besynderligste beskjeder de tilstedeværende trodde avdøde ropte innefra kisten.

Da Lasse Rim skjønte sammenhengen og plukket opp brikken fra gulvet ved siden av kisten, brast familien i lykkelig latter.

Det var avdødes barnebarn - fireåringen Ludvig Rim - som hadde «lånt» brikken av sin far og mistet den ved siden av kisten da han skulle si farvel til bestefar.

Etter avdødes ønske

Det unisone latterutbruddet fra avdødes pårørende, ville ha vært svært upassende i enhver annen bisettelse, men ikke i nettopp denne. Avdøde - maleren Henning Rim - hadde selv skrevet detaljert hvordan seremonien skulle gjennom-

føres.

I dødsannonsen stod det at han ønsket «glade tanker fremfor blomster». Og de pårørende var etter Rims ønske antrukket i fargeglade sommerklær. Collien Grrhard som var Henning Rims nære venn, var også til stede blant de pårørende.

Musikk fra CD

All musikk under seremonien var bestemt av avdøde og den ble spilt på et stereoanlegg anbrakt for anledningen. Innledningsvis spilte Pink Floyd «Crazy like a diamond» før menighetens residerende kapellan kort forklarte at avdøde ikke ønsket en kristen bisettelse. «Brothers In Arms» av Dire Straits ble spilt før avdødes fem år yngre bror - Vilhelm Rim - leste en tale skrevet av avdøde selv.

I talen redegjorde Henning Rim for sin tro og hvorfor han hadde valgt denne seremoni-formen .

Oppgaven fullført

Deretter fremførte stereoanlegget en låt av Kari Bremnes med tekst av Edvard Munch, før avdødes datter, Torill Rim, hilste sin far ved blant annet å minne om et sitat han ofte benyttet overfor henne: «Dette er en test på om du har utført din oppgave i livet: Dersom du fortsatt er i live, er svaret NEI.» Torill Rim uttrykte at hun av den grunn ikke følte sorg som følge av farens bortgang, kun savn.

Hver sin rose

Etter datterens tale gikk de pårørende fram en og en med hver sin røde rose som ble lagt på kisten. Vilhelm Rims samboer - magikeren Fredrico - hentet en rose ut av løse lufta. Det var da fireåringen Ludvig skulle legge fra seg sin rose, at han mistet den elektroniske snakke- brikken som satte latteren i gang.

Mens latteren runget i kapellet - trolig for første gang i historien - ble kisten senket i gulvet til «Brothers in arms» av Dire Straits.

Omkom i kollisjon

Henning Rim omkom under tragiske omstendigheter i en trafikkulykke like utenfor den lille østlandsbyen forrige lørdag. Han var på vei hjem i bil fra familiens feriested i Sør-Trøndelag, der han hadde oppholdt seg sammen med collien Grrhard de siste 14 dagene. I en krapp sving fikk han trolig et illebefinnende og kolliderte front-mot-front med sin datters samboer. Hunden og samboeren kom fra ulykken med mindre skader, men Henning Rim døde momentant.

Det er ikke mistanke om promillekjøring eller for høy hastighet i forbindelse med ulykken.

Stor maleri-samling

Henning Rim har i en årrekke arbeidet som taxisjåfør i østlandsbyen, men det var malingen som var hans liv. Han solgte kun sporadisk , og ble aldri godkjent i kunstneriske kretser. Han etterlater seg flere hundre arbeider.

Hovedbildet på siden var i farger og viste Fredrik i det han elegant trakk fram den skinnende røde rosen fra ingensteds. På et mindre bilde i sort-hvitt stod Alice og Ludvig ved siden av kisten. Det var lett å lese forvirringen i Ludvigs ansikt - antagelig hadde han akkurat mistet brikken, noe som også ble konstatert i bildeteksten. På det andre sort-hvitt-bildet holdt Torill og magen hennes tale for faren. Et underlig lys skinte rundt henne - leseren antok at det måtte skyldes en eller anne refleks. Et fjerde bilde - også det i sort-hvitt - viste hele familien samlet og leende på første benkerad i kapellet. Ritas munn var åpen i en latter som nesten kunne høres fra avissiden. Ansiktet hennes var vendt opp mot taket og øynene hennes syntes å lyse.

Åsmund Bjergets engstelsen hadde vært ubegrunnet. For en gangs skyld hadde VG-desken unnlatt å hause opp saken, men han var spent på hvordan familien ville reagere når de så sin historie på trykk.

Han behøvde ikke vente lenge. Tor Sorg kom inn i redaksjonen med et eksemplar av VG som en fane i den opprakte hånden.

-Du har gjort oss til kjendiser, Åsmund, ropte han med latter over lokalet.

Åsmund som hadde trukket pusten i det han så kollegaens skikkelse, lot luften sive sakte ut før han svarte forsiktig:

-Er du fornøyd?

-Ja jøss. Torill og Rita syntes det ble strålende. Henning ville ha elsket det. Dette ble skikkelig bra. Men jeg er overrasket over at ikke VG-desken sprita opp saken.

-Har du tenkt å begynne å jobbe igjen? Åsmund visste at Morset hadde bedt Tor holde seg i ro så lenge han selv følte for det.

-Du vet hva som skjer etter et slikt oppslag. Telefonen hjemme kimer uavbrutt. De andre riksavisene vil ha sin vri på saken. Radio- og TV-stasjoner vil presentere den leende familien. Alle vil vite mer om maleren Henning Rim og lage noe på livet og kunsten hans. Rita har allerede mottatt flere henvendelser fra gallerier som ønsker å stille ut bildene hans. Og Lasse - han er ikke nedpå gulvet - elektroniske firmaer og leketøyprodusenter overbyr hverandre. Alle vil ansette ham og kjøpe pratebrikken. Dette er helt sprøtt. Fullstendig vanvittig. Men nå må vi også ha noe på denne saken, Åsmund. Dette er vår sak. Det er først og fremst denne lille byen som eier den gærne familien min og ikke minst den vakre, sprø svigerfaren min. Leserne av den lille blekka vår må få oppfølgingen av storyen først.

Tor kastet seg andpusten ned på en kontorstol.

Åsmund Bjerget satte seg nølende ned på stolen rett overfor ham. Han begynte å lure på om noe hadde løsnet i hodet til kollegaen under kollisjonen. Tor Sorg hadde alltid vært svært entusiastisk når han hadde en god sak i sikte, men nå virket han direkte manisk. En tanke kilte seg fast blant alle de andre inne i hodet til Åsmund Bjerget: Hadde det likevel vært galt av ham å lage avisartikkelen? Hadde han utnyttet familien Rim? Overrumplet dem da de var mest sårbare og ikke innså konsekvensen av sine egne handlinger?

Han sa forsiktig:

-Du synes ikke at dette tar av litt for fort?

Tor så kollegaen dypt inn i øynene, senket stemmeleiet og svarte kontant:

-Åsmund. Du må ikke føle at du har misbrukt oss for å selge en god story. I utgangspunktet var jeg imot å la denne historien bli allemannseie. Faktisk ble jeg forbanna da jeg hørte at du ville skrive den. Det var Rita som fikk meg på andre tanker. Hun innså hva dette vil bety for Hennings ettermæle, og hvilken unik mulighet dette var til å få ut det Henning stod for. Ikke bare som kunstner, men også som livsbetrakter og - ja - dødsbetrakter. Det er selvsagt store ord, men jeg tror at Henning Rims enkle filosofi kan være til hjelp for mange flere enn oss i familien hans.

Åsmund forstod alltid når han hadde tatt feil av en person. Nå forstod han at han hadde tatt feil av Tor Sorg.

Fra sitt lille redaktør-avlukke hadde Kristian Morset vært interessert og usynlig tilhører. Nå kom han fram og sa henvendt til Tor:

-Da lager du en dobbeltside på Henning Rim, hans kunst og hans filosofi til i morgen?

-Selvfølgelig, svarte Tor entusiastisk. Morset så ut i luften med halvt sammenknepne øyne, mens han tenkte høyt:

-Vi må ha bilder av hans mest sentrale malerier, helst sammen med fru Rim. Et portrett av Torill og Vilhelm Rim. Et sammendrag av Henning Rims tale. Du Åsmund følger opp riksmedienes interesse. Du får mange artige fotomotiver når ulvene fra hovedstaden kommer i de store reportasjebussene sine med reportere, fotografer, kameraer, mikrofoner og alt en liten bladfyk kan drømme om av sende- og redigeringsutstyr.

Han tenkte litt i stillhet før han smattet og fokuserte blikket på de to journalistene:

-Ja, men da setter vi vel i gang da gutter!

En dyktig djevel

Tiden eksisterte ikke, men Henning Rim fikk likevel oppleve en del av virkeligheten fra den andre siden før han kom tilbake til denne virkeligheten. Han ble suget gjennom tunnelen og kom fram til det bøkene hadde beskrevet som lyset. Han opplevde det som mer enn lys. Det var lyst - det var så lyst som han aldri før hadde opplevd, trodde han - men lyset gjorde ikke vondt. Det var intenst, men det var ikke krevende eller plagsomt, det var bare deilig. Ikke deilig som en sommerdag ved fjorden der solen skinner behagelig varmt. Lyset var deilig i kraft av seg selv. Det var dessuten ikke bare et lys. Det var en enorm personlighet som viste seg i form av lys, og denne personligheten var bare god. Lyset var kjærlighet.

-Hvilken solfaktor anbefaler du? spurte Henning Rims tanker til sin store forferdelse. Svaret var buldrende vakkert. Lyset lo. Kjærligheten skummet over. Gud hadde humor.

-Du kommer ikke til å bli solbrent, svarte lyset inne i tankene hans.

-Jeg beklager, det var ikke meningen å være frekk, tenkte Henning Rim.

-Slapp av kamerat. Det var artig sagt. Jeg har sans for humor, det var tross alt jeg som lagde humoren. Jeg burde tåle en spøk.

-Jeg har visst litt dårlig tid, hva skal jeg gjøre her nå, spurte Henning Rims tanke.

-Du har selvsagt ikke dårlig tid. Alt skjer når det skal - og alt skjer nå. Men vi skal se hva du har lært så langt, og hva du vil lære neste gang.

Henning Rims tanker ble ført gjennom det livet han nettopp hadde avsluttet. Han så alt i en voldsom hastighet, men likevel oppfattet han alle detaljer svært klart. Alle viktige detaljer ble kommentert av lysets stemme. Det han hadde gjort galt, ble påpekt. Det han hadde gjort riktig, ble påpekt. Det han måtte oppleve på nytt, ble understreket verbalt.

Hele fremsyningen gikk unna på null tid. Ingenting var glemt. Alt var tatt med. Henning Rim visste hva han hadde gjort og hva han skulle ha gjort. Men stemmen bak lyset påførte ham ingen anger, bare glede og kjærlighet.

-Du har driti på draget her og der, men du har fått beskjed om å starte på nytt med en gang. Er dette i tråd med dine egne ønsker?

-Kan jeg velge altså? Henning Rims tanke var overrasket. Kanskje han skulle trekke seg nå. Han hadde det tross alt svært behagelig i øyeblikket. Han syntes det var deilig å være tilbake i den virkelige virkeligheten der tiden ikke kom eller gikk, men bare var.

-Selvfølgelig. Dersom du mener at du har lært nok, så vil du få være her. Men dersom du vil lære mer og komme videre, så vil du få muligheten til det. Du fikk beskjed om at du skulle bli gjenfødt gjennom din datter som du selvsagt kjenner godt fra tidligere liv (Henning Rim så plutselig de mange liv han hadde levd sammen med Torill tidligere. Hun hadde vært hans far, hans lærer, hans bror, hans hustru, hans tjener og hans fiende). Fosteret ligger klart og venter på deg, men du behøver ikke gå inn i det. I såfall kommer en annen og overtar kroppen. Også den muligheten vil gi Torill og hennes omgangskrets mye lærdom. Men åpningen er der for deg. Jeg vet den vil gi deg mye, sa lyset.

-Jeg trodde ikke jeg hadde et valg, sa Henning Rim, - men når jeg likevel har det, så velger jeg å gå inn i min datters foster. Helt siden jeg fikk beskjeden, har tanken fascinert meg. Du er en dyktig djevel som har klart å koke sammen denne muligheten for meg, tenkte Henning Rim, og kunne ha bitt seg i tungen dersom han hadde hatt tenner å bite med og tunge å bite i.

Lyset buldret lattermildt og sendte ham tilbake til den andre virkeligheten.

Del 2

Et nytt liv

Rim-familiens virkelighet ble selvsagt forandret i dagene etter VG-oppslaget. Trykksverte på et tynt lag cellulose medførte en tilstand de aldri hadde hadde forestilt seg.

I de første dagene var det selve bisettelsen alle de riksdekkende mediene var mest interessert i.

-Vår glede og latter ble en sensasjon, sa Tor Sorg senere.

Bisettelsen ble beskrevet i detalj i avisartikler og i TV- og radioreportasjer. Åsmund Bjergets bilder ble gjentatt til det kjedsommelige på trykk og på TV-skjermen.

Familiemedlemmenes egne beskrivelser av bisettelsen ble knyttet sammen med kommentarer fra mennesker som var spesialister på døden og fra mennesker som kunne alt om sorgreaksjoner. I debattprogrammer på TV og i radio ble døden diskutert. Det ble viktig å ha tatt standpunkt til om døden var noe å frykte eller noe å se fram til.

Etter å ha gjennomgått en lang rekke intervjuer, fotograferinger og TV-sminking de to første dagene etter VG-oppslaget, sa Torill og Tor takk for seg fredag formiddag etter at «Husdyrmagasinet» hadde fått sine bilder av Grrhard.

-Nå skal vi roe det ned en ukes tid for å føde neste generasjon, så får dere sørge for å underholde de som allerede er her, svarte Torill på alle henvendelser. Legen hadde gitt henne termin rundt den 20. august, men Henning Rim var utålmodig.

Tvil og tro

-Er du sikker på at du ikke overreagerer, sa Torill til moren da hun vagget inn i barndomshjemmet den samme fredagskvelden.

Tor hadde insistert på å ta kveldsvakten som var hans i følge turnusen.

-Jo, det gjør jeg antagelig, men dette alarmsystemet jeg har fått installert og besøk av vaktselskapet om natten, gir meg i det minste nattesøvn. Alle er jo ute etter disse bildene nå, svarte Rita og tvang datteren ned i sofaen.

-Du bør sitte mer stille Torill, du kan føde når som helst, sa hun formanende.

-Og da hjelper det å sitte stille? Ta det med ro, jeg har ikke termin før om en uke. Hun klappet seg ømt på magen:

-Han har ikke hastverk.

-Han? spurte moren og fortsatte:

-Fikk du vite på ultralyden at det er en gutt?

-Nei, de spurte om jeg ville vite kjønnet, men jeg avslo. Likevel vet jeg at det er en gutt der inne. Jeg bare vet det. Og jeg vet også hva han heter. Torill så opp på moren med varme øyne.

-Når du ser sånn på meg, vet jeg det også. Han heter altså Henning. Det er vakkert, Torill, men du får ikke tilbake pappa på den måten.

-Nei selvfølgelig ikke. Jeg er ikke bløt. Men denne familien trenger en Henning Rim. Han har forresten også et mellomnavn for å hindre foveksling. Denne Henning Rim skal selvsagt ha navnet til sin pappa også. Derfor heter han Henning Sorg Rim.

-Duverden. Nå blir Henning Rim den eldre overlykkelig. Du vet at det eneste han mislikte med Tor, var etternavnet hans.

-Noen skuffelser får han bare tåle i - i døden. Øynene hennes ble tåkete. De to kvinnene satt stille og svelget et par minutter før Torill fortsatte:

-Jeg har egentlig ikke helt vendt meg til at pappa ikke er her mer. Det har skjedd så mye sprøtt etter at han døde, og jeg har hatt på følelsen av at han har vært med hele tiden. Synes jeg har sett ham stadig vekk. Synes jeg har hørt ham. Så har jeg snudd meg etter lyden eller synet, og så har han ikke vært der - selvsagt. Eller er det så selvsagt? Pappa har jo alltid snakket så mye om akkurat det - at det ikke finnes noen død. Jeg har trodd på det hele tiden når han har snakket om det, men nå som det har skjedd med ham, så er det likevel vanskelig å tro på det. Jeg vil tro på det, og jeg sier til meg selv stadig vekk at jeg tror på det. Men så tviler jeg likevel. Det er for flott til å være sant.

Torill trakk pusten og slikket bort tårene som hadde rent ned til hver munnvik.

-Nå hadde det vært jævli godt med en røyk, sa hun brått med fastere stemme.

-Hold smella på deg, svarte moren påtatt brysk.

-Jeg setter over kaffen. Har en stor, feit sjokolade du kan få dytte i deg. Noen kilo fra eller til på deg nå, har ingenting å si.

Da de satt med hvert sitt kaffekrus og Torill mumset sjokolade mellom hver slurk, tok Rita opp emnet Henning Rim igjen.

-Jeg har heller ikke forstått at han er borte - eller for å si det slik: At han ikke er her fysisk mer. Men han småprater stadig vekk rundt meg. Gir meg råd og - ja av og til direkte ordre. Jeg vet ikke om det er fantasien min, om det er noe alle som nettopp har mistet en nær person, opplever. Eller om det virkelig er slik han alltid snakket om. Men jeg velger å tro det siste. Det er hyggeligst - og det er tryggest på et vis. Jeg liker å kunne snakke med ham fortsatt.

Hun tok en sjokoladebit og fortsatte:

-Blant papirene han etterlot seg i bilen, fant jeg forresten også en novelle du skrev til ham før han dro nordover. Det var vakkert skrevet Torill, men jeg har ikke turt vise den til noen. Det ville forsterket mistanken deres om at han døde med vilje. Men jeg vet hva du og han visste. Derfor vet jeg at han tolket novellen din slik du ønsket: Han leste den som en kjærlighetserklæring utover den grensen døden setter for oss som er i livet.

Rita bøyde seg over bordet og strøk datteren over kinnet, og fortsatte:

-Du har ennå ikke fått se de bildene han hadde med seg hjem fra Rimgården. I motsetning til ham, overlevde de kollisjonen, og vil forhåpentlig fortsette å leve. De står nede i atelieet hans. Et av dem må han ha malt som følge av novellen din. Jeg har satt det opp på staffeliet. Gå ned og vær der alene med det, Torill, det tror jeg han vil like.

Rita så på datteren med et blikk som ikke lot seg motsi. Så reiste hun seg og ryddet av bordet:

-Jeg har en haug oppvask jeg må få unna likevel.

En hvit sky

Bildet måtte være malt etter at Henning Rim hadde lest novellene hennes. Torill var ikke i tvil. Men det var annerledes enn hun hadde tenkt seg det da hun skrev novellen:

Det viste et trangt skar dannet av to fjell som var malt varmt i oker, oransje og brent umbra. På den andre siden av skaret skimtet hun et vidt landskap. Gjennom skaret presset det seg en mektig sky med skinnende hvit topp og blåsvart buk. Skyen la selve skaret og bakken under i skygge, men foran skaret ble store steiner og gress opplyst av sola. Over skyen var det glassklar, blå himmel. Torill kunne ikke bestemme seg for om skyen presset seg gjennom skaret, eller om det var skyen som presset fjellene til side og skapte skaret.

Hun tenkte på det hun hadde skrevet til faren. På hvordan hun hadde beskrevet ham som en tilstedeværende skygge som ba henne om å ta opp en pensel og male. Hun grep en av de brede penslene som stod i glasset på rullebordet ved siden av staffeliet. Busten var tørr og hard, men skaftet lå godt i hånden. Hun ønsket å føle hvordan han hadde følt det da han stod foran lerretet og spredte malingen utover. Hun ikke bare ønsket - hun måtte kjenne motstanden fra lerretet mot penselbusten. Men for alt i verden ville hun ikke tilføre bildet ny maling. Hun lot den tørre penselen følge konturene på den kritthvite sky-toppen - de boblende, bølgende linjene. Det skrapet svakt da den tørre busten gled over den tørre akrylmalingen. Hun kjente en varme spre seg fra penselen, som om den sugde varmen fra bildet, fra skyen. Varmen spredte seg oppover armen hennes som en behagelig strøm. Nådde hodet hennes og eksploderte i en enorm lykkefølelse som fikk tårene hennes til å renne og fylte munnen hennes med vann.

-Ja, pappa, sa Torill og følte at skyen sprengte seg bløtt inn i tankene hennes. Det ble sol og blå himmel inne i henne. Det ble sommervarmt og friskt. Det suste svakt av en lett bris. En sommerfugl strøk henne over kinnet. Fugler kvitret i krattet. En bekk klukket og rant ved føttene hennes og skyen strøk bløtt rundt inne i hodet hennes.

Lykkefølelsen varte i bare noen sekunder, men inne i hodet hennes hadde den vart i tid som ikke lot seg måle. Torill ble brått revet ut av den da den klukkende bekken syntes å renne nedover henne og ikke forbi. Hun så ned på vannet som hadde rent nedover bena hennes og lå som en dam ved føttene.

-Nå er vi visst igang, pappa, sa hun, gikk bort til døra og ropte på moren.

Klokka på veggen i ateliet viste 21.54. Det var fredag 12. august.

Gjennom helvete

Henning Rim hadde vært rundt datteren hele tiden. Hadde delt gleden hennes over å «male» den hvite skyen. Hadde sett bildet sitt på nytt, på en annen måte enn da han hadde malt det. Henning Rim visste at nå var tiden inne til å komme ut i livet igjen. Akkurat der hvor han hadde hatt de beste opplevelsene i sitt forrige liv. Han strittet likevel i mot i et tiendels sekund eller et tusenår. Han visste at det var som himmelriket å dø, men som helvetet å bli født. Så var det ikke lenger han som bestemte. Den totale friheten hans tørket inn og han kjente det som om sjelen hans ble suget inn i fosteret bak den stramme magehuden til datteren. Med ett kunne han kjenne den varme livmoren fra innsiden. Den presset ham sammen, trykket armene hans mot den spinkle brystkassen, satt som et stramt bånd rundt hodet hans. Og tyngdekraften - plutselig kjente han den igjen. Den trakk oppover - eller, nei, han hadde selvsagt hodet ned. Han så for seg plansjer av en fødsel der fosteret ligger med hodet ned mot fødselskanalen. Han ville sparke fra for å rette ut beina, men de lot seg ikke rikke. Alt rundt ham bare presset og presset ham sammen. Han følte at han ble kvalt inne i det varme, trange, våte. Han gispet etter luft og visste at det bare var fostervann som kom ned i lungene. Han ville skrike og rope om hjelp, men det kom ingen lyd. Det bare presset og presset rundt ham. Så fyltes ørene hans av sus og boblende lyd, som når vann suges ned i sluket på en vask. Torills stemme ullen og fjern:

-Nå er vi visst i gang pappa.

Hjernen hans gjenkjente stemmen og ble beroliget, men sjelen hans visste hva som ville komme og ble fylt av en merkelig forventningsfull redsel.

En gyngende følelse da hun beveget seg mot døra og så stemmen hennes igjen da hun ropte på Rita. Så ble presset fra den varme veggen rundt ham enda sterkere. Han ble knust. Han var overbevist om at han ble knust. Panikken hans eksploderte i det han hørte hvordan veggene rundt ham revnet, eller var det hodet hans som sprakk? Han brølte taust ut redselen, sparket og slo uten bevegelse. Eller? Jo, en bevegelse. Det hjalp å sparke. Han beveget seg litt. Presset rundt ham pulserte og banket. Han hørte noen skrike, men det var ikke ham. Omgivelsene falt overende, tyngdekraften trakk ikke lenger nedover, men sidelengs, eller så hadde Torill lagt seg. Han ga blaffen, tenkte bare forvirrede bilder av hodet som sprakk og øynene som ble presset ut av det skjøre kraniet, så de fjærtynne ribbeina knekke som saltstenger, følte hvordan nesen ble presset sammen og klint utover ansiktet, at skuldrene ble trukket av ledd, at hofteleddene ble brukket ut av stilling, at hodet ble mast til en grøt som ble presset og presset fremover. «Skulle jeg ikke bli gjenfødt!?» skrek han stumt. «Du dreper meg jo. Jeg blir dødfødt! Du dreper meg før jeg blir født». Trykket på den spinkle kroppen hans øket takten, og det samme gjorde de ullne skrikene der ute. Han hadde nettopp forlatt en tilstand uten tid, nå var han inne i en tilstand der tiden stod stille. Tiden var byttet ut med smerteeksplosjoner. Grøten som var kroppen hans, føltes tynnere og tynnere. Eksplosjonene gnistret rundt inne i den maltrakterte hjernen hans. «Hvorfor kan jeg ikke i det minste miste bevisstheten», skrek tanken hans da han følte at innvollene ble presset ut. «Dersom jeg likevel er dødfødt, kan du vel ta meg ut av dette helvetet med en gang», ropte tankene. Så følte han at ørene ble revet av før de ble fylt med en tordnende røst og en isnende kulde la seg over ansiktet hans.

-Her kommer hodet! skrek røsten og han kjente en skrustikke rundt de splintrede restene av det tynne kraniet sitt. Skrustikken festet seg og trakk og trakk. Han kjente hvordan den grøtete tarmen som var igjen av ham, ble lengre og lengre, samtidig som kulden spredte seg. Så opphørte plutselig presset og han ville trekke inn litt fostervann i ren lettelse. Men det kom ikke vann, bare luft. De istykkerrevne lungene hans ville hoste. Han brakk seg og hostet og brølte for å få en slutt på pinen. Han hørte et tynt skrik og deretter tordenrøsten igjen:

-Åh Torill, det er en gutt. Hør så fint han skriker!

En annen tordenrøst, grøtete, men likevel smertefullt øredøvende i de avrevne ørene hans:

-Er alt i orden med ham?

-Se selv jenta mi. Alt er i orden med ham. Se så fin.

Han kjente at skruestikken løftet ham og la ham på et mykt underlag, noe la seg over ham, men ikke tungt denne gangen. Varmen fra underlaget spredte seg til den lemlestede kroppen hans. Han var sikker på at øynene hans måtte ligge igjen der inne et sted, men tok likevel sjansen på å åpne dem forsiktig. De virket, men lyset stakk inn i hjernen hans. Han lukket dem raskt, men dristet seg til nytt forsøk. Blunket noen kjappe ganger og åpnet dem igjen. Smerten fikk ham til å brøle av ergrelse, men resultatet ble bare et tynt skrik. «Ynkelig», tenkte Henning Rim. Så virket øynene på et vis. En tynn gardin var riktignok trukket for, men bak den kunne han se Torills store ansikt. Vått av svette, tårer og spytt. Dratt, blekt og slitent. Men hun smilte og nå måtte ørene hans være skrudd sammen skikkelig for røsten virket ikke så tordnende da hun hvisket:

-Hei Henning Sorg Rim. Gratulerer med fødselsdagen.

Langt bak det store ansiktet hennes så han sin hvite sky som presset seg gjennom fjellet og laget en kløft som åpning til en ny virkelighet.

Klokka på atelierveggen viste 00.32. Det var lørdag 13. august. Henning Rims kropp og sjel falt ned i en dyp søvn - på grensen til bevisstløshet.

Hjemmefødt

Torill lå utmattet på det teppebelagte kjellergulvet i farens atelier. Under hodet hadde Rita lagt farens flekkede malerfrakk sammentullet til en pute. Buksene hennes lå fortsatt rundt det ene benet. Mellom brystene og på den nakne magen lå hennes førstefødte i urolig søvn. Gulvteppet var vått og klisset av fostervann og blod. Morkaken lå mellom benene hennes som en strandet, rød manet. Den blå navlestrengen snodde seg fra maneten over låret og underlivet hennes og var perfekt koblet til unge Rim som en datakabel uten synlig kontakt.

-Vi må få deg på sykehuset, sa Rita oppjaget med bustete hår, svettegrimete ansikt og blodige hender.

-Jeg må ringe etter ambulanse.

-Hvorfor det? spurte Torill slapt mens hun strøk og strøk over det hårløse hodet til Henning Sorg Rim.

-Du må jo på sykehus, Torill. Det er der folk føder barn i våre dager! Morens stemme virket mer irritert enn hun ønsket. Hun la til litt bløtere:

-Det må du da forstå Torill.

-Jamen, nå er han jo født.

-Men navlestrengen? Og så må du antagelig få sydd noen sting. Gutten må veies og kontrolleres. Jeg må ringe etter ambulansen.

-Hvordan ble pappa født? spurte Torill. Hun hevet hodet og så moren rett inn i øynene. Torills blikk var sterkere og klarere enn situasjonen skulle tilsi. Rita ble overrumplet:

-Men herregud Torill, det var på Rimgården, langt unna folk for mange år siden. De ringte vel etter en jordmor, kan jeg tenke meg.

-Fint. Ring etter en jordmor da. Etterpå kan du la meg få telefonen, så skal jeg ringe til en stolt fader som ikke vet at han er det ennå.

Rita hadde en stor bekjentskapskrets og i denne fantes det også en jordmor. Rita kjente dessuten sin datter så godt at hun ikke så noen grunn til å argumentere med henne - i alle fall ikke når hun lå halvnaken i sitt eget blod og fostervann med sitt nyfødte barn på magen stadig tilknyttet morkaken. Rita grep telefonen som var lagt inn som biapparat i atelieret, tenkte seg om i et par sekunder og slo nummeret. Torill humret under hele samtalen:

-Hei Gerda, det er Rita - Jotakk bare bra - og med deg? Du er hjemme ja? Dumt spørsmål, du tok jo telefonen! -Jo jeg er vel litt ute av balanse - du vet det har skjedd mye de siste dagene. Men du, grunnen til at jeg ringer nå - det er fryktelig sent, men kunne du tenke deg å stikke innom som snarest. Torill fødte akkurat nå ser du. -Ja her på gulvet i kjellerstua. -Neida alt er i orden med mor og barn så vidt jeg kan se - men den gærne jenta vil ikke flyttes og jeg har ikke greie på navler og sånt. - Med en gang? Veldig snilt av deg Gerda. Vi sees.

-Hun kommer. Jeg slår nummeret til avisa for deg, sa Rita og rakte datteren røret. Tor Sorg svarte med det samme.

-Hei, det er meg, sa Torill.

-Beklager at jeg blir sein, men det dukket opp en sak her ser du - jeg skulle selvsagt ha ringt deg - er du hos Rita?

-Kan du holde kjeften din et lite øyeblikk pappa? avbrøt Rita ham.

-Du behøver vel ikke være sur selv om....hva sa du?

-Dersom du er kjapp, kan du få klippe navlestrengen til sønnen din.

-Til sønnen min?...men jøssenavn da Torill....hva er det... er du er alt er han er dere...hvilket sykehus?

-Akkurat nå ligger jeg på gulvet i pappas atelier, ved siden av staffeliet hans og din vakre sønn sover oppå magen min. En jordmor kommer innom med det første for å stelle litt med oss. Nå skal du få høre pusten hans.

Hun la telefonrøret inntil barnets åpne munn.

-Hørte du, Tor?

-Ja, det er....men hvordan kunne det...jeg må..

-Ikke mas mer nå da, Tor. Tor? TOR!

Torill lo:

-Jeg tror han glemte å legge på røret.

Baksetesjåfør

«Fytterakkærn», tenkte Henning Rim. Det var mørkt bak øyelokkene hans. Hodet dunket og verket verre enn han noensinne tidligere kunne huske å ha opplevd.

«Det er det verste jeg har kjent. SÅ fyllesjuk har jeg aldri vært før. Hva i alle dager drev jeg med i går? Og den drømmen? Det er det frykteligste mareritt jeg har opplevd». Han forsøkte å åpne øynene, men fikk det ikke til. Så prøvde han å løfte høyrearmen for å føre hånden opp til øynene, måtte kjenne hva det var som klistret øyelokkene fast. Armen ville ikke bevege seg. Han var usigelig tørst og sulten.

«Jeg må ha sovet over en dag», tenkte han og så plutselig for seg en sky som presset en åpen kløft i et massivt fjell.

«Så det var det jeg malte i går kveld», tenkte han forvirret i mørket bak øyelokkene.

Så kom alt sammen veltende inn i hodet hans. Døden, den tidløse tilstanden i mellom og fødselen. Hverken døden eller tilstanden i mellom hadde skremt han, men nå boblet en sort angst opp fra dypet av ham.

«Dette er virkelig. Jeg er virkelig født på ny. Men den nye kroppen min fungerer ikke! Er det fordi det er noe galt med den, eller er det fordi den ikke har lært seg til å fungere ennå? Og hvorfor husket jeg ikke alt med det samme? Kommer jeg til å glemme det forrige livet mitt? Det var jo akkurat det jeg ikke skulle. Meningen var at jeg skulle huske alt! Jeg må ikke glemme!»

«Nå må du ta det med ro Henning Rim», sa det inne i tankene hans. Han trodde ikke det var hans egne tanker som hadde formulert ordene.

«Nei, selvfølgelig er det ikke dine egne tanker som sier dette. Jeg sa at du skulle huske ditt forrige liv, og slik blir det. Du må selvsagt jobbe litt for det selv også - det kommer du til å lære mye av. Men du skal huske. Ta det med ro Henning Rim», sa det i tankene hans.

«Men fungerer jeg skikkelig, jeg mener fungerer kroppen min skikkelig, eller må jeg leve dette livet som krøpling?» spurte Henning Rim i mørket bak øyelokkene.

«Det var i grunnen en interessant ide som ville medført mye kunnskap. Men dersom du gransker sjelen din, vil du finne at du allerede har den kunnskap som fysisk handikap gir. Du har levd et rikt liv som funksjonshemmet en gang tidligere. Det får greie seg. Så ta det med ro Henning Rim. Ikke vær så forbasket utålmodig. Nå får du la kroppen starte sitt medfølgende genetiske program. Det ligger klart og bare venter å bli dobbeltklikket på».

«Hva i alle dager er det du snakker om - eller tenker om - eller hva det er du gjør?» Henning Rim ville ha ropt det, men hørte at den lille kroppen hans bare utstøtte et grynt.

«Beklager - det var en morsomhet - du har vel ikke gitt avkall på humoren din selv om du har fått en ny kropp? Dersom du hadde lært deg litt om PC’er og data før du avsluttet forrige liv, ville du ha forstått hva jeg sier. Poenget er at du må ta det med ro og la kroppen få starte selv. Det er dens innebygde reflekser som er startmotoren. Du er sjåføren, men inntil maskineriet er blitt innkjørt, må du nok nøye deg med å sitte i baksetet og bivåne det hele. Nå er det din tur til å være en dyktig djevel, Henning Rim».

«Hei der, det er min replikk», tenkte han kjapt og fikk et like kjapt svar:

«Se der ja. Nå begynner jeg å kjenne deg igjen. Ha en god tur».

-Det får greie seg, nå er du like god som ny. Fem sting var nok. Henning Rim skvatt da en ny, stemme blandet seg inn i tankene hans. Men denne stemmen kom tydligvis utenfra og inn gjennom ørene hans. Den var ukjent, men det gav han blaffen i ettersom den i det minste beviste at ørene hans fungerte. Når han tenkte seg om, så hadde han registrert det tidligere også, men da var tydeligvis volumkontrollen ute av stilling. Nå var den mer normal. Henning Rim trakk et lettelsens sukk og begynte å bearbeide øynene. Det måtte da være mulig å få dem til å åpne seg igjen, slik han erindret at de hadde gjort for en stund siden.

-Han er nok sulten, du får prøve å gi ham bryst, hørte han den ukjente stemmen igjen.

«Bryst!» tenkte Henning Rim. «Torills bryst! Jeg kan da ikke begynne å suge på min datters bryst. Fanken heller, dette er den mest utspekulerte form for incest jeg noensinne har hørt om. Jeg vil ikke...»

En stor myk klump ble presset inn i munnen hans, leppene grep straks tak, kinnene og tunga begynte å arbeide og varm, søtlig væske fylte munnhulen hans. Det ble svelget og ny porsjon ble suget mer energisk.

«Denne forbaska kroppen er en forræder! Jeg vil ikke suge noe bryst! Gi meg morsmelkerstatning fra flaske!» tenkte han febrilsk, men munnen fortsatte å suge kraftig. Han kjente en tiltagende tyngde og varme i magen. Den spredte seg til resten av kroppen som slappet av. De små nevene hans knyttet seg i velvære.

«Allrigt, nå skjønner jeg hva du mener med å være baksete-sjåfør. Jeg gir meg. Men bare vent til jeg får denne maskinen til å fungere på min kommando!» Tanken hans ble besvart med en humrende latter langt borte fra.

Så forsøkte han øynene igjen, men uten panikk denne gangen. Tenkte bare at han fikk prøve å få et lite overblikk over situasjonen. Og jammen virket det! Bare en liten sprekk riktignok, men nok til å se et fjell av lampe-opplyst hud helt inntil ansiktet sitt. Og langt bak det: Ansiktet til Torill.

-Han åpner øynene, sa hun mykt.

Et annet ansikt dukket opp bak henne: Tor Sorg.

«Hei mamma. Hei pappa», tenkte Henning Rim og kniste. Kroppen hans reagerte med å sette melk i vrangstrupen og bjeffet et par host før munnen fortsatte å suge.

«Altså er det dumt å knise når jeg spiser», tenkte Henning Rim.

-Hei sønnen min, sa Tor Sorg og Henning Rim så en enorm neve komme svevende mot seg. Den sneiet fjellet av hud og la seg forsiktig på hodet hans. Strøk den runde, myke skallen og forsvant igjen.

-Han har ikke noe hår, sa Tor med en blanding av forundring og engstelse.

-Det er ikke helt uvanlig, Tor, svarte Torill med en liten latter.

-Han ligner en nyfødt rynkete apekatt, fortsatte Tor.

«Hold smella på deg din svigerfarmorder», tenkte Henning Rim. «Hvordan tror du at du ville ha sett ut om du hadde kommet ut den veien jeg kom?»

-Men han er det flotteste jeg noensinne har sett, la Tor til stille.

«Nå begynner det å likne noe», tenkte Henning Rim og klarte å åpne øynene litt mer.

-Han ser på meg, sa Tor og la ansiktet sitt inntil sønnens. Han stirret inn i de nye, blå øynene.

-Han har blå øyne, sa han med undring.

-Alle nyfødte har blå øyne, Tor, forklarte Torill.

«Kanskje jeg skal forsøke å blunke et signal til ham», tenkte Henning Rim og forsøkte, men uten hell. Det var vrient nok å holde Tors ansikt i fokus. Men kanskje han kunne sende en beskjed med blikket?

-Hvem er du dypt der inne? mumlet Tor Sorg og stirret inn i sønnens dype, mørke pupiller.

«Ja, hadde du bare ant!» tenkte Henning Rim og måtte knise igjen. Denne gangen ble hostekulen kraftigere og Torill skjøv samboeren kjærlig unna:

-La nå Henning få spise i fred, Tor. Jeg kan garantere deg at du skal få rikelig med muligheter til å studere ham nærmere de neste 40-50 årene.

Tors ansikt fjernet seg, men Henning Rim så rykningene rundt munnen og tårene som sprengte i farens øyne.

-Han er fantastisk. Du er fantastisk Torill. Vi er fantastiske. Torill, vi må gifte oss, hvisket Tor Sorg skjelvende.

-Nå må du kutte ut! Torill svarte med et smell som fikk Henning Rims kropp til å skvette i dobbelt forstand. Han kjente fuktighet i skrittet og fikk lyst til å rødme, men fikk det ikke til.

-Jammen tenk så fint, hvisket Tor videre: -Vi kan ha bryllup og dåp samtidig. Så blir vi en ordentlig familie.

Henning Rim kjente hvordan Torills brystkasse hevet seg i et sukk før hun svarte behersket som om hun snakket til en fem-åring:

-Elskede Tor. Det der er det flaueste frieri jeg har hørt noen gang. Vi har tydeligvis et og annet å snakke om, men giftemål og dåp kan du bare glemme. Jeg er glad i deg, du er glad i meg, vi er glad i lille Henning. Det er det som gjør oss til en familie. Gi meg en nuss, gutten!

Henning Rim så på kysset med store øyne: «Nå må dere i anstendighetens navn roe dere ned - det er barn tilstede», tenkte han og kjente seg god og mett - og døsig.

Første dag og gjensyn

Mens Henning Rim sov, foretok jordmoren de nødvendige målinger av hans nye jordiske hylster. Med Ritas symålebånd og kjøkkenvekt kunne hun fastslå:

-51 cm lang og 3950 gram tung. Ikke det største jeg har sett, men mer enn nok å starte med.

Før hun dro, fikk de ferske foreldrene en pakke bleier og noen kjappe instrukser om barnestell. Torill ble beordret til sengs, men ble forsikret om at hverken mor eller barn ville ta skade av å reise hjem til seg selv når natten var omme.

Tor tok en ringerunde til Wilhelm og Lasse.

-Ingen tar skade av å bli vekket av en god nyhet, sa han beroligende til Rita som mente det kunne vente til folk flest var ute av dynene.

-Du må ikke glemme Grrhard, hvisket Torill da han hadde Lasse på tråden.

-Tror du jeg tør hente Grrhard midt på natta, svarte Lasse da Tor ba ham hente ham til seg etter at hunden hadde fått en tisserunde i nabolaget.

-I verste fall slikker han bare det fjollete onkel-gliset bort fra ansiktet ditt, svarte Tor.

* * *

Da Henning Rim våknet, husket han sin nye situasjon. Det var den våte bleia som minnet ham på det før han fikk opp øynene.

«Jeg fungerer tydeligvis som jeg skal - her er det både tynt og tykt», tenkte han og åpnet øynene forsiktig. Han stirret rett opp i ansiktet til pappa Tor.

-Han er våken. Jøss, tenk å sove helt til klokka ni. Jeg trodde babyer skreik hele natta, hvisket Tor.

-Ikke vår Henning, svarte Torill. Henning Rim kunne ikke se henne fordi et mykt teppe sperret utsikten til sidene, men han kjente en bevegelse under hodet og ryggen og forstod at han måtte ligge i armkroken hennes. Så kom ansiktet hennes inn i synsfeltet hans.

-Er du sulten lille fyr? spurte hun blidt.

«Ja, men dersom du ikke har noe i mot det kunne jeg godt tenke meg ny bleie før serveringen», tenkte Henning Rim.

-Må vi ikke skifte på ham først? spurte Tor i bakgrunnen.

«Flink pappa», tenkte Henning Rim.

-Vi tar det etterpå. Kanskje han gjør på seg mer når han har spist, svarte Torill.

«Ikke søren!» tenkte Henning Rim og beordret kroppen til å protestere. Det ble et tynt, men virkningsfullt skrik.

-Du har visst rett, sa Torill og bar med seg den lille bylten opp på badet. Ritas ansikt dukket opp i Henning Rims synsfelt:

-Næmen så våken du er. Har du gjort forretninger i bleia di?

«Det var da voldsomt til baby-språk da Rita. Ja, jeg har driti på meg. Det er helt normalt», tenkte Henning Rim.

På badegulvet bredte Rita ut et pledd og et tykt håndkle som barnet ble lagt på. Torill rev opp tapen på papirbleia, åpnet den, tok tak i sønnens små føtter og hevet underkroppen så bleia ble fri.

-Vi lærte heldigvis litt om dette på svangerskapskurset, sa hun til moren.

-Har du sett så smått! utbrøt Rita begeistret.

«Smått! Hva i alle dager er det du snakker om? Du har da aldri klaget på størrelsen før!» tenkte Henning Rim med en latter.

-Se han smiler! utbrøt Torill.

-Det er nok bare kolikksmerter. Jeg har aldri hørt om et halvt døgn gammelt barn som smiler, sa Rita belærende.

-Tull! Hadde han hatt kolikksmerter, ville han ikke ha smilt med øynene!

Torill løftet den lille kroppen, tappet lunket vann i servanten og skylte bort den tynne avføringen fra underkroppen.

-Pass på navlen, formante Rita. Torill svarte ikke, men la sin førstefødte tilbake på håndkleet, tørket ham og festet en ren bleie. Så gikk hun inn i stua, satte seg i sofaen og la Henning til brystet.

«Jeg får bare vende meg til det», tenkte Henning Rim og lot refleksene styre sugingen. «Egentlig er det ikke så verst, bare jeg ikke tenker på emballasjen. Dessuten blir jeg så deilig trøtt.»

-Nå sovner han igjen, sa Torill langt borte.

* * *

Et smell fikk kroppen hans til å våkne med et rykk og utstøte tynne vræl.

«Hva skjer?» tenkte Henning Rim forfjamset og stirret opp mot en blå himmel.

-Må du slamre sånn med bildøra? sa Torill irritert.

-Sorry lille pingvin, sa Tor og vugget sønnen han bar inntullet i det myke teppet i armene.

-Lille pingvin? Hvor i alle dager fikk du det fra?

-Tja - vet ikke - men det høres da koselig ut. Eller hva sier du lille pingvin? Henning Rims synsfelt ble dekket av farens blide, men døgnskjeggete fjes.

«Du skjønner mer enn du aner», tenkte Henning Rim og fikk stanset gråten.

-Er du sikker på at du orker å gå opp til huset? Jeg kunne gått inn alene og hentet Grrhard, sa Tor bekymret til samboeren.

-Det går bra - slapp av.

-Du går som ei gammal kjerring.

-Skulle like å se hvordan du hadde gått dersom du hadde presset en 51 cm lang baby ut gjennom underlivet ditt.

Henning Rim smilte nede i det myke teppet.

Så dukket Vibekes og Lasses ansikt opp i synsfeltet hans.

De snakket i munnen på hverandre og forsikret de ferske foreldrene at det var et nydelig barn, selv om de inne i hodene sine tenkte at ungen så ut som en nyfødt sjimpanse, og at deres egne barn var mye vakrere da de ble født.

-Ta det med ro Grrhard, avbrøt Tor dem.

-Han var så merkelig like før dere kom, svarte Lasse.

-Han lå og døste inne i stua. Plutselig stod ørene hans rett i været og så stirret han på meg med et eget blink i øynene. Han begynte å logre og løpe fram og tilbake foran utgangsdøra, mens han pep og kloret på døra.

-Ikke hopp sånn Grrhard, avbrøt Tor ham.

-Grrhard gjorde alltid slik når pappa kom, sa Torill stille og fortsatte:

-Vil du hilse på den nye Henning?

-Vær forsiktig, tenk om han er sjalu! Tenk om han biter ungen! protesterte Tor da hun tok Henning og satte seg på huk foran Grrhard som gjorde sitt ytterste for å få halen til å fungere som helikopterpropell.

-Har Grrhard noensinne bitt noen? svarte Torill.

Henning Rims synsfelt ble fylt av en stor rød tunge, en sort våt snute og to store, varme, brune øyne.

«Hei gamle venn! Ikke noe slikking nå, da kommer foreldrene våre til å gå av skaftet!» tenkte Henning Rim lykkelig.

Grrhard satte seg stille og stirret henført inn i barneøynene.

Allemannseie

Lokalavisa i den lille byen var dagen etter VG-oppslaget som startet mediesirkuset omkring Henning Rims person, alene om å sette søkelyset på Rim og hans kunst. Men da de større mediekollegene hadde brukt opp dødstemaet og overlatt debatten til de mange leserbrev-skribentene, tok også de for seg kunstneren og hans arbeider. Henning Rims liv ble på få uker allemannseie. Hans kunstneriske utvikling ble beskrevet og analysert, likeså de av bildene som Rita tillot avfotografert og gjengitt på trykk eller på TV. Kunstspesialister og kritikere slo hverandre i hodet med faguttrykk. De ble ikke enig om Henning Rim var en dilettant eller et geni. Men uansett: Debatten vekket interessen blant vanlige mennesker - nå ville folk se selv hva denne Henning Rim hadde klint sammen på sine mange lerreter. Rita ble kontaktet av utallige gallerister som ville kjøpe hele samlingen. Da hun avslo samtlige tilbud, gikk de over til å be om å få låne den for å stille den ut «som en minneutstilling for Henning Rim» som de sa. Også det ble avslått.

-Jeg tenker vi ordner dette selv, var Ritas enkle svar.

En pengesterk galleri-eier i fylkeshovedstaden greide likevel å kjøpe inn et tyvetalls Rim-bilder fra private - til priser som på daværende tidspunkt fikk den enkelte eier til å gni seg i hendene - for så å åpne en utstilling «Til minne om en stor kunstner» som det stod på plakaten. Likevel var det en salgsutstilling og prisene var satt så høyt at vanlige lønnsmottagere ikke ville ha råd til å kjøpe uten først å ta en alvorlig samtale med sin bankforbindelse.

-Det var for jævli, sa Torill senere. -Den pengesugne fyren var bare ute etter å surfe på interesse-bølgen. Utstillingen inneholdt pappas tidligste bilder. Hadde han ikke solgt eller gitt dem bort, ville han senere i livet ha overmalt dem.

Etterhvert begynte Rim-familiens ansikter også å figurere i kjendisbladene. Fredrik var den første fordi han var en småkjendis allerede før det hele startet - han hadde tross alt vært på TV med sine magiske evner. Kjendisbladet «SE og HØR» var tidlig ute og bragte et «intervju» med Fredrik. Sammen med Åsmund Bjergets bilde av ham der han elegant trekker den røde rosen ut av ingenting, stod tittelen: «Rose-dvergen: -Ja jeg er homse». «Intervjuet» var et oppkok av hva andre aviser hadde skrevet om hendelsen, litt arkivstoff om Fredriks tidligere opptredener og mye diktning omkring hans seksualitet og forholdet til Vilhelm. «Intervjuet» var ferdig skrevet da bladets journalist kontaktet Fredrik for å gjøre en avtale. Da han nektet å snakke med SE og HØRs representant, tilbød den stolte skribenten seg å lese opp hva bladet ville trykke dersom Fredrik sa nei til en samtale.

-Det hadde vært søtt av deg om du ville kjøsse meg i ræva, svarte Fredrik høflig og brøt forbindelsen.

Ukebladet «Hjemmet» maste lenge på samtlige familiemedlemmer for å komme på besøk og lage hjemme-hos-reportasje. Til slutt sa Lasse og Vibeke ja, etter å ha konferert med de øvrige.

-Vi kan antagelig bare vende oss til det, sa Lasse som begrunnelse. Men etter at bladets reportasjeteam hadde forlatt dem, hadde han endret mening:

-Aldri mer! De skulle liksom vise hvordan vi har det hjemme! Så kom de med en hel gjeng designere og fargekonsulenter og snudde hele leiligheten på hodet. Midt oppi der plasserte de oss for avfotografering mens vi skulle klisse-smile til hverandre og se i familiealbumet på gamle bilder av pappa.

Men reportasjen hadde i det minste den virkningen at prisen på Lasse og hans elektroniske brikke steg mot skyene. Noen uker senere solgte han brikken til en norsk leketøyprodusent for et sekssifret beløp, og lot seg ansette som idé-utvikler i en utenlandskeid databedrift, med en lønn som i følge Rita «ikke lignet grisen».

SE og HØR var både telefonisk og personlig i kontakt med Torill og Tor flere ganger for å få ta bilder av den nyfødte Henning. De ville lansere ham som arvingen til Rim-formuen og hadde planer om en rikt illustrert artikkelserie «som trakk opp linjene inn i framtiden» som de sa.

-Ja, de er jo kjent for å skrive dyptpløyende artikler som trekker opp linjer inn i framtiden, sa Tor. Og til tross for løfter om sydenreiser og fete honorar, sa de nei takk til samtlige tilbud. Men ukebladet fikk likevel sine bilder av nyfødte Henning. En fotograf ble i flere døgn utplassert i en parkert bil med utsikt til stuevinduet deres. Resultatet ble tre kornete bilder av mor og barn sittende i sofaen. Historien som ledsaget bildene, beskrev en rosenrød idyll med Rim-arvingen i hovedrollen. De samme bildene dukket de nærmeste ukene opp i lignende utenlandske magasiner.

-De er til og med så frekke at de kaller seg journalister, ropte Tor da han kom hjem med bladet og en rull gardinstoff. Så tråklet han sammen fortrekksgardiner som gjorde det umulig å se inn i leiligheten med annet enn varmesøkende kamera.

-Nå kan de ta bilde av varmtvannsbeholderen over oppvaskbenken og skrive en rørende historie om hvordan Rim-arvingen får sine varme bad, sa han med et snøft.

Hovedpersonen selv - Henning Rim - registrerte det som skjedde rundt ham fra baksetet i den lille, nye kroppen. Men han hadde ikke tid til å irritere seg over det. Skulle ikke kroppen ha mat eller bærsje, så skulle den sove. Etterhvert fant han ut at det var greit nok å la den pusle med sitt - dessuten satte han pris på de nye rolige rutinene.

Innbyggerne i den lille byen ble først skremt av all medieoppmerksomheten og all informasjonen om den nylig avdøde Henning Rim.

-Det virker som om folk vil holde meg på avstand, sa Torill til samboeren.

Han hadde registrert det samme når han var på jobb for lokalavisa. Mennesker han skulle snakke med, oppførte seg på en annen måte enn tidligere.

-Vi er blitt kjendiser. Folk er blitt redde for oss, sa han.

Men etterhvert oppdaget menneskene rundt dem at de fortsatt var de samme som før, og behandlet dem deretter.

Henning Rims legat

Tidlig i september da sommeren var i ferd med å avspasere på grunn av mye overtidsarbeid måneden før, sammenkalte Rita til familieråd. En velkjent kunstkjenner i Oslo hadde ytret ønske om å utgi en bok om Henning Rim. Det meste av manuset hadde han allerede skrevet, nå trengte han tillatelse til å fotografere de av Henning Rims malerier som stod lagret i Ritas kjeller.

-De vil ha ut boka til julesalget og regner med stort opplag. Jeg har lest manuset som han har skrevet på bakgrunn av avisartikler og intervjuer med andre kunstspesialister. Det virker OK på meg, sa Rita da hun hadde familiemedlemmene rundt seg. Henning Rim selv fulgte med fra Torills fang.

-Jeg trodde de måtte ha mer tid på seg for å utgi en slik bok, tenkte Torill høyt.

-Her er det mye penger å hente. Da heiser de samtlige toppseil, svarte Lasse. Han syntes ideen var glimrende.

-Men så skal selvsagt vi ha litt igjen for dette også, la han til.

-Det var akkurat det, sa Rita.

-Jeg aner ikke hva vi kan kreve av et slikt prosjekt, men her kan det bli snakk om noen millioner etterhvert. Henning ville ha ønsket at vi opprettet en stiftelse og at pengene ble et legat. Jeg ser for meg at legatet kunne ha som formål å finansiere et fast galleri for Hennings arbeider.

-Henning Rims galleri, sa Vilhelm drømmende og så ut i tomme lufta.

-Det kunne jo hende at vi kunne ha bruk for pengene selv, sa Lasse en anelse surt.

-Skjerpings broder’n, advarte Torill. Og broder’n klappet igjen.

-Jammen da sier vi det, sa Rita. -Jeg har allerede forhørt meg med en advokat. Vi må velge et styre for stiftelsen og det bør være oss fire nærmeste. Som stiftelsens formann - med dobbeltstemme - foreslår jeg meg selv. Er dere enig?

Det ble nikket rundt bordet og Rita fikk et anerkjennende blikk fra Torills fang, men det merket hun ikke.

Da boka ble lansert for kultursnobben 1. desember, var alt det juridiske omkring Henning Rims legat i orden. Hele familien deltok på pressekonferansen i Oslo. Henning Rim selv fant det hele ustyrlig morsomt, men kroppen hans svarte med å skrike rått mens forlagsdirektøren holdt sin tale til forsamlingen. Det benyttet direktøren som et avslutningspoeng:

-Og som dere hører, sa han, - en av kunstnerens arvinger bifaller denne utgivelsen på det sterkeste.

Boka hadde tittelen «Rims arv», den var påkostet og i stort format. På glansede ark fremstod et utvalg av Henning Rims bilder i klare farger og presentert kronologisk. Forfatteren beskrev kunstneren, hans liv og bakgrunn i en enkel innledningsartikkel.

-Det er fanken ikke pappa han skriver om - det er en suppepose, hvisket Torill til Rita under pressekonferansen.

-Hold kjeft. Det burde du ha tenkt på tidligere. Dessuten selger suppe bedre enn bilder, freste Rita tilbake gjennom munnviken, mens hun smilte til omgivelsene.

Hvert enkelt av de avbildede malerienes motiv og fargevalg var kortfattet og objektivt kommentert.

«Rims arv» ble hovedbok for desember i en av de største bokklubbene og lå i alle bokhandlere til julesalget. Henning Rim selv tok det hele med stor ro. Til jul fikk han flere nye sparkebukser, bløte kosedyr med og uten pipelyd, en elektrisk tåteflaskevarmer og et lek-og-lær spill på CD-ROM. Under de fleste andre juletrær lå boka om hans kunst.

På nyåret måtte det trykkes nye opplag og forlaget solgte adskillelige utenlandske rettigheter. Henning Rims legat ble fetere for hver dag som gikk.

-Tror du virkelig at vanlige folk er så interessert i kunst? Er de så interessert i pappas kunst at de kjøper en bok som beskriver en suppepose og som viser et utvalg av suppeposens innhold? spurte Torill samboeren.

Tor så rart på henne:

-Det er de tydeligvis.

-Feil elskling! De er bare nysgjerrige, og så håper de å få svar på hvorfor vi lo da han ble bisatt. Egentlig kjøper de boka fordi pappas død har gjort det interessant å snakke om døden!

-Er det noe galt i det? ville Tor vite.

-Ja for helvete! Jeg ville de skulle syntes det var interessant å snakke om livet!

-Nå blir det veldig mye filosofi i lufta her.

-Hvorfor kunne ikke denne kunstforfatteren tatt seg litt bedre tid og skrevet en bok om pappa og om kunsten hans. Ikke bare en glanset kalender som var lett å gi bort i julepresang?

-Penger, svarte Tor og så inn i samboerens triste øyne. Hun blunket bort noe som kunne blitt en tåre og så rett inn i Tors pupiller:

-Noen må skrive den virkelige boka om pappa!

-Du får sette i gang, mumlet Tor og børstet bort noen innbildte rusk fra buksekneet. Hun fnyste:

-Hvilken versjon synes du jeg skal ta? Ungpikestilen, eller den for eldre impotente, men lystne eldre herrer? Jeg kan ikke skrive en slik bok om pappa. Men du Tor! Du har alltid drømt om å bli forfatter. Nå har du muligheten. Herregud du lever jo sammen med kildene. Et par ganger i uka ligger du med en gullgrube!

-Og hvilken versjon synes du jeg skal ta? Kommunestyre-versjonen, eller årsmøte-i-sanitetsforenings-versjonen. Tor fortsatte å børste bort innbildt rusk fra kneet. Men samboeren så at øynene hans ble fjerne.

Først går tiden fort

- glimt fra en barndom

-Jeg blir sprø av deg Grrhard! Med tre måneder gamle Henning i armene, skjøv Torill bort hunden med foten. Som vanlig lå han rett ut ved siden av guttens seng.

-Du ligger her som et annet isbjørnskinn! Du er farlig Grrhard! Jeg kan snuble i deg.

Hunden så opp på henne med store, alvorlige øyne. Så senket han hodet og la det på labbene mens han stønnet langt.

-Du synes jeg maser? Ja, jeg maser. Du ligger i veien, for fanken!

Det luktet bæsj av Henning Rim og Torill tok ham med inn på badet, la ham på stellebordet som var satt opp over badekaret, vrengte av ham sparkebukse og velfylt bleie, skrudde på hånddusjen og spylte rompa ren, mens hun småpratet:

-Neste bleie skal pappa få ta Henning. Han kan ikke lure seg unna den. Overtid, vet du Henning. Overtid er noe dritt. Det lukter mer dritt av overtiden hans enn av det du fyller bleia med, kjære venn.

«Jøss, hva er det nå?» tenkte Henning Rim. «Driver Tor og tusler med andre damer? Er det det hun tror?»

-Ikke det at jeg tror han står i med noen andre, men jeg skjønner jo at han med vilje tar på seg overtid for å slippe unna bleier og pupp og grøt og klesvask og faen, sa Torill og stirret i speilet.

-Han tok meg ikke på grunn av mine ytre kvaliteter - heldigvis, mumlet hun og klistret fast en ren papirbleie på sønnen.

«Jo det også», tenkte Henning Rim. «Og han synes fortsatt at det ytre er helt OK. Ja han synes faktisk at det ytre blir bedre og bedre, men du innbiller deg at du ikke er pen nok for ham lenger. Det skal visstnok være vanlig det, mamma Torill, at ferske mødre føler seg stygge og lite attraktive. Sannheten er at du som fersk mor er vakrere enn noensinne i hans øyne. Du er ikke lenger bare ei jente han er glad i, du representerer også hans egen mor og alle generasjoners mødre. Du representerer plutselig skaperkraften i naturen», tenkte Henning Rim.

Torill så seg selv i øynene i speilet:

-Av og til lurer jeg på om jeg er i ferd med å bli sprø. Så mange snåle tanker. «Skaperkraften», sa hun, løftet opp sønnen og kysset ham varmt på kinnet.

Det gikk i inngangsdøra.

-Hei det er meg! ropte Tor.

-Hvem meg, svarte Torill fra badet.

-Batman, svarte Tor.

-Velkommen, du kan bare slå deg ned og hive av deg stillongsen, mannen min kommer likevel ikke på mange timer. Overtid ser du.

Tor kom inn til sin lille familie og badet ble fylt til trengsel:

-Jeg stakk av. Fikk plutselig sånn lyst til å holde rundt dere, sa han og favnet mor og barn.

-Den neste bleia er din, sa Torill fra armhulen hans.

«Nå må du myke opp, mamma Torill», tenkte Henning Rim.

-Men den kommer ikke på en stund, fortsatte hun. -Og i mellomtiden skal jeg friske opp hukommelsen din med tanke på hvordan vi lagde denne fine lille fyren.

-Og maten kommer vel i andre rekke, svarte Tor med munnen ned i håret hennes. Han kjente lukten av vitaminisert shampoo fra mor og pH-nøytral shampoo fra sønn.

-Maten kommer i andre rekke, bekreftet Torill.

* * *

Selv om han hadde hørt dem mange ganger i samme situasjon, hadde ikke Henning Rim vendt seg til å være i nærheten når datteren/mammaen lå med svigersønnen/pappaen. Han hørte på pusten deres, stønningen, mumlingen og klynkingen at de hadde det godt med hverandre, men han ville bare stenge alt ute.

«Selv om jeg ikke ser hva som foregår, føler jeg meg som en jævla kikker», tenkte han. Og:

«Det er svært unaturlig at en far spionerer på sin datter når hun har sex med sin mann. Men på den anne side: Det er muligens også unaturlig at kvinnens sønn er identisk med kvinnens far», tenkte han og stønnet.

Da var Grrhard god å ha.

Henning Rims sprinkelseng hadde madrassen så lavt at Grrhard kunne ligge på gulvet med hodet inn mellom sprinklene og med den lange snuten hvilende på lakenet ved siden av guttens hode. De kunne se inn i øynene til hverandre og de kunne dele hverandres pust. En barnelege ville formodentlig fått et illebefinnende ved å finne barn og hund på denne måten. «Dyret stjeler oksygenet fra den lille», ville legen ha sagt og jaget «dyret» ut i den kalde natten. Men Henning og Grrhard hadde det godt. De delte luft og de delte tanker. Henning hadde fått delvis kontroll over de små hendene sine. Nå kunne han gripe fatt i ragget på Grrhards kinn. Han trakk ikke i det. Forsøkte ikke å rive ut dotter for å stappe dem i munnen. Han bare holdt på de myke pelshårene og senket seg ned i vennens øyne.

«Det er godt at du er her, Grrhard. Jeg ville vært ensom her uten deg», tenkte Henning Rim.

«I like måte», sa bildet Grrhard tenkte tilbake. Henning forstod ikke hvordan Grrhards tankebilder ble dekodet i hans eget hode.

«Det samme kan det være, så lenge det virker» tenkte Henning Rim. Grrhard gryntet tilfreds og så tenkte de seg en tur langs en skogssti en vindstille sommerdag, mens fuglene pludret og skrek i trærne, solen ble silt gjennom løvverket og flekket til stien med lysende grønt og oker.

«Den stien skal jeg male», tenkte Henning Rim.

«Den stien skal jeg skvette på», tenkte Grrhard.

«Greit, men ikke skrem fuglene», formante Henning Rim. Grrhard humret og nøt synet av turkameraten, mens den lille gutten lukket øynene og sovnet.

* * *

-Men denne grøten er jo veldig god, sa Tor og tok en full skje inn i sin egen munn.

-Det er havre og banan i den, sa han og kjente hvordan gåsehuden spredte seg oppover ryggen.

Henning som lå i armene hans, hadde grøt over hele ansiktet, men ikke inne i det. Han holdt øynene festet til farens og så reaksjonen.

«Veldig god? Jammen sa jeg god! Gi meg en kotelett» tenkte Henning Rim.

-Jeg gleder meg til vi kan gi ham noe skikkelig å spise. En ordentlig kotelett marmorert med fett, og med ris og bernaise. Jeg gleder meg til han kan sitte ved bordet og skjære opp maten og stappe den i seg selv!

-Jeg er sikker på å ha lest ett eller annet sted at koteletter, ris og bernaise ikke er å anbefale for tre måneder gamle barn, sa Torill sukkersøtt fra stua, og fortsatte:

-Han må vende seg til mat i fast form, Tor. Bare fortsett å stapp det i ham. Han kan ikke få pupp resten av livet.

-Nei, da vil han vel bli mobbet når han pakker opp skolematen sin, sukket Tor og holdt en ny velfylt skje foran munnen til sønnen.

«Javel. Tiden er moden. Gjør dere klar kjære tarmer, her skal dere få prøve noe nytt», tenkte Henning Rim. Han åpnet munnen på gløtt og lot skjeen passere de nakne gummene, lukket munnen om skjeen og sugde av grøten, mens han stirret inn i farens forbløffede øyne.

-Han gjorde det! ropte Tor.

«Nå er det min tur til å få gåsehud» tenkte Henning Rim og svelget grøten.

«En interessant smak av papp og vann. Med mye sukker, kanel og en klatt meierismør, kunne dette kanskje blitt et smakfullt måltid» tenkte han.

* * *

-Har du sett ordentlig på øynene hans noen ganger? spurte Torill som satt i sofaen. Henning Rim lå på knærne hennes med ansiktet vendt mot hennes, og med sine blå øyne inn i hennes blå øyne.

Tor satt ved PC’en og skrev ferdig en artikkel som måtte med i neste dags avis.

-Javisst, mumlet han og skrev videre. Etter at de hadde investert i modem, kunne han sitte hjemme og jobbe i stedet for å ta ut overtid i avisa. Praktisk, javel, men han var ikke sikker på hvem som tjente mest på det. Henning, Torill og ham, eller avisa.

-Jeg mener ikke bare om du har sett på øynene hans, men har du sett inn i dem? Inn i sjelen hans? Torill ga seg ikke.

Tor sukket og lot fingrene hvile. Han snudde seg mot mor og barn, visste at hun ikke ville gi seg før han svarte skikkelig.

-Inn i sjelen?

-Ja. De øynene tilhører ikke et fire måneder gammelt barn. Det er noe vitende inne i pupillene.

Tor satte seg ved siden av henne. Henning Rim flyttet blikket til farens øyne og lot ham stirre inn i de to små, dype brønnene.

-Noe vitende inne i pupillene?

-Kan du ikke se det?

-De er pene. Ligner på øynene dine. Irisen har samme blåfarge.

-Ikke irisen. Lenger inn. Du må se lenger inn.

Tor stirret. Så stønnet han og reiste seg:

-Når var det du røyka sokkane dine, sa du? Jeg må gjøre ferdig denne saken før vaktsjefen kommer krypende gjennom telefonen og kvæler meg.

Han gikk tilbake til PC’en og hakket videre på tastaturet. Henning Rim flyttet blikket tilbake til morens. Hun smilte inn til ham. Til slutt klarte han ikke å holde ansiktet alvorlig og smilte tilbake.

-Jeg elsker deg, sa Torill.

-Og jeg elsker deg, svarte ryggen til Tor fra PC’en.

-Jeg snakker ikke til deg du trøtte, fantasiløse bladfyk. Jeg snakker til vår smilende sønn.

-Jeg elsker deg likevel, svarte ryggen til Tor. Han koblet til modemet og sendte artikkelen til avisredaksjonen. Grrhard skrapet på utgangsdøra og ga beskjed om at blæra var klar for en tur ut.

* * *

-Jeg kommer aldri til å bli bestefar, sa Vilhelm med trist stemme. Han lå på gulvet ved siden av Henning Rim som hadde fått hendene til å gripe rundt en liten bamse.

-Er det egentlig noe mål i livet? svarte Torill.

-Jeg vet ikke, men jeg tror det. Som bestefar, så ser du at nye generasjoner overtar etter deg. Du ser at genene dine går videre. Men jeg kommer til å dø som en gammel homse. Uten barn og uten at genene mine blir ført videre. Ingen vil kunne arve noe etter meg.

Fredrik gled ned fra sofaen, børstet bort noen usynlige støvfjon fra den burgunderrøde dressjakken, gikk bort til Vilhelm og la hånden på skulderen hans:

-Jeg kan godt arve deg,vennen min, sa han påtatt søtt.

-Ikke tøys Fredrik! Du vet hva jeg mener - vi har snakket om det hjemme. Jeg kan aldri bli bestefar, og du Fredrik kan aldri bli bestefar. Vi to kan aldri bli bestefedre ganske enkelt fordi vi aldri ble fedre.

-Vil du ha barn med meg? spurte Fredrik, fortsatt søtt. Han ristet høyrehånden lett og holdt plutselig en dukke mellom tommel og pekefinger. - Eller kanskje tvillinger, sa han og ristet en gang til. Nå var det tre dukker mellom tommel og pekefinger.

-Oops, det ble trillinger Vilhelm! Nå ble vi vel glade!

Han hoppet lett et par ganger for å understreke hvor glad han var.

Torill så på dem og var redd for at det ville bryte ut en krangel mellom de to samboerne. Men Fredrik fortsatte, alvorlig denne gangen:

-Det er ikke meningen, kjære Vilhelm, at vi skal bli fedre eller bestefedre for den gangs skyld. Samfunnet trenger sånne som oss. Mennesker som er litt annerledes enn andre. Dersom det ikke finnes noen som er litt annerledes, så vil ikke alle de andre tro at de er normale. Derfor er vi to - og alle de andre som er som oss - viktige for verden. Vi er så viktige at vi ikke kan bli fedre, og heller ikke bestefedre. Og på den annen side: Hvem i huleste ville hatt en homse-dverg som bestefar?

Vilhelm lot haken falle og så på samboeren.

-Henning vil utvilsomt ha bestefedre som oss, sa Vilhelm og lukket sin store hånd rundt Fredriks lille.

-Og hvorfor tror du det, du store, stygge mann, spurte Fredrik med den søte stemmen igjen.

-Nei jeg vet ikke, det er noe eget med Henning. Han er så liten. Jeg tror han trenger alle de bestefedre han kan få.

Vilhelm så på Torill:

-Kan jeg få kalle meg «bestefar» overfor Henning?

Hun så på de to rare onklene sine. Vilhelm var onkelen hennes, og etterhvert hadde hun vendt seg til å kalle Fredrik for onkel også. Hadde han giftet seg med ei dame, ville hun jo ha kalt henne tante, tenkte hun. Men at Vilhelm skulle kalle seg «bestefar» overfor Henning?

«Ikke rakkern om jeg skal si bestefar til broren min!» tenkte Henning Rim.

-Nei Vilhelm, sa Torill og satte seg på huk foran onkelen.

-Henning har bare en bestefar. Selv om pappa er død, så er han ikke dødere enn at han fortsatt er bestefaren til lille Henning. Men du kan få kalle deg besteonkel. Du er tross alt den beste onkelen jeg har.

-Jeg er vel strengt tatt den eneste også, sa Vilhelm mutt, men fortsatte litt friskere:

-Men besteonkel høres hyggelig ut. Eller hva sier du Fredrik? Han snudde seg mot samboeren som viftet et mosegrønt lommetørkle ut av luften og tørket bort to våte renner på kinnene. Han snøt seg og lommetørkleet forsvant før han svarte med grøtete stemme:

-Kun det beste for deg min venn.

Henning Rim fikk et skikkelig grep om i bamsen og puttet hodet dens i munnen.

«Besteonkel? Javel, dersom det kan glede den lille markspiser’n» tenkte han med en varm liten latter.

* * *

-I fjor var det Henning som pyntet treet, sa Rita. Hele familien satt rundt spisebordet. Det var julaften og Rita hadde båret inn ribbe, surkål, poteter og ribbefett.

-I fjor var det ikke pappa som pyntet treet, mamma, svarte Torill:

-Pappa pyntet aldri treet fordi han syntes jul var noe tull.

-Sier du det? Han satte i alle fall opp juletrebelysningen.

-Det var fordi det alltid var gått en pære og da blir du så irritert. Og det ble han også, så vidt jeg kan huske. Det var ingenting han ble så forbanna over som juletrebelysningen. Han testet den mens den lå i esken, og da lyste alle lysene. Men da han satte i kontakten etter å ha montert alle lysene, så var det mørkt. Da ble pappa sint da, sa Torill og så kjærlig utfordrende på moren.

-Det har du vel antagelig rett i, svarte Rita og skar opp et lite stykke ribbe til Alice. Hun rynket på nesa og skjøv bort tallerkenen.

-Men det er nå likevel rart å feire en jul uten Henning, sukket hun.

«Uten Henning? Stram deg opp gamlemor. Hvor er akkevitten?» tenkte Henning Rim.

-Nå skal jeg hente akkevitten, sa Rita og gikk ut på kjøkkenet.

«Slå i et stort glass til meg. Et Norgesglass! Jeg har ikke smakt livets vann siden i sommer» tenkte Henning Rim.

-Jeg skulle gjerne ha truet en liten dram i han karen her, så hadde han kanskje glemt at han var i ferd med å få tenner, sa Tor og holdt fram drammeglasset sitt.

-Dersom du gjør det, så vil du plutselig oppdage at du mister noen tenner, svarte Torill og strøk hånden over sønnens myke kinn.

-Nei, nå skal vi ha det koselig dere, advarte Rita:

-Henning syntes alltid det var så koselig med jul, la hun til, og la ribbebein og svor på en tallerken til Grrhard.

Ludvig og Alice begynte å slåss om hvem som skulle stå først i køen foran pakkehaugen under juletreet.

* * *

-Dere må da få legen til å undersøke ham skikkelig? Rita var sint i stemmen:

-Et spedbarn på under ett år skal ikke holde seg på den måten. Det må være noe galt med fordøyelsen hans. Noe galt med tarmene hans. Jeg husker da du var på den alderen, Torill, da bæsjet du minst en gang om dagen. Men lille Henning gjør bare fra seg en gang i uka! Hva var det egentlig legen gjorde? Hun lente seg tett inntil Torill som tviholdt på sønnen som hoppet i fanget hennes. De var på et av sine hyppige besøk i Torills barndomshjem.

-Nå begynner det å bli vanskelig å puste her, mamma! advarte Torill, mens Henning jublet for hvert hopp han fikk bena med på.

-Dere må kreve å få ham skikkelig undersøkt, fortsatte Rita uten å ta datterens advarsel på alvor. Henning Rim stanset hoppingen og så moren inn i øynene:

«Dersom du kan huske hvordan det er å få buksa full av dine egne avfallssstoffer, så skjønner du hvorfor jeg kniper igjen så lenge som mulig», tenkte han.

-Ikke rart gutten holder igjen, sa Torill til moren:

-Det må være noe dritt å få rompa innsmurt med din egen dritt hver eneste dag. Dessuten er det praktisk for oss. Det blir færre drittbleier.

-Nå er du uvanlig vulgær - selv til deg å være, svarte Rita og rygget tilbake med et skarpt lyn fra øynene.

«Men det var godt formulert», tenkte Henning Rim.

-Ja, men det er altså slik det er, og Henning virker ikke spesielt trist og usunn, synes du vel? spurte Torill blidt og løftet sønnen over i armene til mormor.

Henning Rim åpnet munnen og viste fram de tre tennene sine i et stort glis mot Rita, mens han klappet de små hendene sine i ansiktet hennes.

-Nei han virker hverken trist eller usunn. Men jeg skal ringe til den kvakksalveren! sa Rita alvorlig, men måtte skrike opp i latter da Henning Rim satte de tre tennene sine i haken hennes.

Gjensyn med kveldssola

Halen til Grrhard viftet energisk da de kjørte inn på tunet foran den gamle Rimgården. Han stanget hodet i bakvinduet til den nyinnkjøpte stasjonsvognen, for å komme ut.

-Slapp av du gale hund, advarte Tor: -Jeg må få lov til å stanse bilen først.

Det var tidlig kveld, lørdag 29. april og de hadde kjørt siden tidlig morgen. Trøndelag tok i mot dem med blå himmel og stille luft. Det luktet søt bjørk og spirende gress. Tjelden fylte lydrommet med sine stakkato rop mens den fløy lavt over vannet og lagde striper i speilbildet. Sola gikk inn for landing over fastlandet på den andre siden av fjorden.

-Snart får vi se kveldssola lyse på Rimheia, sa Torill da hun steg ut av bilen og rettet ryggen etter den lange turen.

-Pappa elsket kveldssola på Rimheia, sa hun og løftet Henning Rim ut av barnesetet.

-Du har nevnt det en og annen gang ja, svarte Tor med et smil og så utover den stille fjorden. Det var hans andre besøk på slektsgården, men han hadde allerede gode minner. Myggen og knotten hadde han fortrengt.

-Er det alltid så fint vær her i Trøndelag? spurte han og åpnet bakdøra for Grrhard som jumpet ut, pløyde gresstustene med nesa og skvettet vellystig på alle forhøyninger han fant.

«Det er alltid pent vær i Trøndelag, men det hender at sola skinner», tenkte Henning Rim og trakk inn de velkjente luktene i et nytende sukk.

-Pappa pleide si at det alltid er pent vær her, men at sola skinte av og til, sa Torill og satte fra seg Henning Rim i gresset.

«Fanken at jeg bare er åtte måneder og ikke har fått denne forbaska kroppen til å fungere skikkelig», tenkte han og veltet seg over på magen. Han stirret ned i det vårgrønne gresset og så en maur som slet med en barnål. Nevene hans grafset til seg strå og jord og stappet det i munnen.

«At jeg ikke har tenkt på det før - å smake på jorda jeg har grodd opp av».

-Pass på Henning, han spiser opp arven sin, ropte Tor advarende mens han gikk tungt mot inngangsdøra med to enorme bager i hver hånd.

-Det er reint, svarte Torill og låste opp inngangsdøra.

Henning Rim løftet seg opp på armene og stirret utover landskapet han elsket. En intens glede presset på i ham og munnen reagerte med å lage høye gurglende hvin. Han krøllet beina oppunder seg og oppdaget til sin store begeistring at han plutselig stod på alle fire. Så flyttet han høyrehånden fremover og deretter venstrehånden slik at han ble liggende med nesten utstrakte armer, med nesa i gresset og rumpa rett i været.

«Hvordan blir nå dette - jeg må ha med meg beina på et eller annet vis», tenkte han, og trakk høyrekneet fremover. Han kjente den ujamne bakken gjennom sparkebuksa, men konsentrerte seg så kraftig at han knapt registrerte det. Så flyttet han venstrehånden fremover og venstrekneet etter - og plutselig hadde han beveget seg «et skritt» fremover.

«Dæven døtte!» jublet han inne i hodet og munnen reagerte med et latterfylt hyl.

«Endelig skjønner denne maskinen hvordan jeg vil at den skal reagere!»

Grrhard kom byksende bort til ham og så på ham med store, blanke øyne:

«Men logre klarer du ikke» tenkte hunden med et glis.

«Noe må vel du ha for deg sjøl, ditt bikkjeskinn. Men er jeg ikke flink da?» tenkte Henning Rim tilbake.

«Kom så løper vi om kapp» lo Grrhard, kastet seg rundt og spant nedover bakken mot sjøen.

«Bare vent et par måneder, så skal jeg løpe fra deg» hojet Henning Rim etter ham, men munnen hans nøyde seg med å le frydefullt.

-Jøss han har krabbet, ropte Tor fra trammen. Torill kom fram i døråpningen og sammen så de på sønnen som møysommelig satte sammen nok «et skritt».

-Og nå krabber han igjen, ropte Torill. Hun løp ned til Henning Rim og løftet ham opp og svingte seg rundt med sønnen høyt hevet over hodet.

-Endelig har du oppdaget hemmeligheten, sa hun latterfylt opp i barneansiktet.

«Sett meg ned! Her må det trening til», tenkte Henning Rim irritert, og munnen hans hylte sint.

-Nå kan du øve deg mens vi bærer inn resten, sa hun og satte ham ned i gresset igjen.

Mens Henning Rim møysommelig kavet seg fram gjennom det høye gresset, dalte solen mot åsene på den andre siden av fjorden og forandret farge fra hvit til rødmende gul. Da Henning Rim kom fram til hushjørnet og løftet hodet, så han opp mot den stolte Rimheia som lå badet i orange, oker og skinnende irrgrønt. Grrhard kom bort til ham og slikket ham i nakken:

«Så fikk du se det igjen, gamle venn» tenkte hunden ømt. Henning Rim begynte å gråte stille, men det så heldigvis ikke foreldrene hans.

En gravstein

-Hvorfor kan ikke vi gjøre som alle andre, og kjøpe en vanlig gravstein hos en steinhogger hjemme? spurte Tor litt irritert med sønnen på armen. Torill gikk tenksomt i strandkanten. Av og til satte hun seg på huk og kjente på en stein, så rettet hun seg opp og ristet på hodet.

-Pappa ønsket seg en stein herfra. Det vet du.

-Tror du egentlig han bryr seg så veldig om det? fortsatte Tor. Han hadde mer lyst til å sette ut den gamle færingen som stod i naustet, og prøve pilkesnøret ute i Rimsundet.

Henning Rim ble forbannet. Han hylte sint og satte de få, små tennene sine i skulderen til faren.

-AU! Faen også, han beit meg! Hva går det av deg unge? Tor så forskrekket på sønnen som stirret olmt tilbake.

-Bet han deg? Torill tok Henning Rim i armene sine og så på ham. Gutten ropte uforståelige lyder og fektet med armene og sprellet med bena.

«Slipp meg ned, så skal jeg finne den steinen jeg vil ha!» tenkte han sint og så inn i morens øyne.

-Kanskje du vil krabbe litt, lille venn, sa Torill og satte Henning Rim ned blant steinene.

-Du skjemmer ham bort - premierer ham for å bite faren sin. Dessuten blir han møkkete, advarte Tor irritert.

-Kom så skal jeg bite deg litt jeg også din surpump, svarte Torill lattermildt, la armene om halsen til samboeren og kysset ham langt.

-Håper ikke Henning biter meg på samme måten - da blir jeg redd for at han har arvet noen av genene til onkel Vilhelm, sa Tor mildere stemt.

Henning krabbet og kavet seg fram mellom steinene som var mye større enn han kunne huske dem. Men i krabbeperspektiv så han skjønnheten i dem mye klarere. De var brunrøde isprengt tusenvis av hvite marmorpartikler. Vinden, regnet, havet og tiden hadde slipt bort alle skarpe kanter. Disse steinene hadde en gang isbreen lagt igjen. Så hadde tiden dekket dem med muld, og så hadde en liten gutt og hunden hans svettet og slitt for å rulle dem ned til fjæra slik at mulden ble liggende åpen og kunne gi gutten og familien hans mat. Henning Rim hadde alltid følt sterkt for de mange hundre store og små steinene i Rimfjæra på grunn av historien om oldefaren og hunden hans. Når han nå krabbet over de samme steinene og kjente på den harde bløtheten deres, visste han at historien måtte være sann og at hans ønske om en gravstein herfra måtte være riktig.

«I atomene som disse steinene er bygget opp av, ligger det lagret informasjon fra den første morgen denne fjorden fikk oppleve», tenkte han og munnen hans gurglet fornøyd uforståelig.

Han krafset seg oppover en rund stein på størrelse med en badeball, mens han stirret henført på de varme fargene og de små gnistene som sollyset tente i marmorkornene. Steinens form var behagelig glatt og det føltes som om den vibrerte under kroppen hans.

«Her er den» tenkte han. De små hendene hans klappet flatt på steinen og han hylte oppspilt.

Torill satte seg på huk ved siden av ham og steinen:

-Denne er akkurat passe. Den er ikke tyngre enn at vi kan få den med oss, Tor. Og dessuten tror jeg Henning liker den. Det gjør det hele enda riktigere, synes du ikke? At lille Henning plukket ut gravsteinen til bestefaren sin?

-Jo, når du sier det slik. Tor måtte medgi at det var en vakker tanke. Mens Torill løftet opp sønnen, tok Tor tak i steinen.

-Herregud, hvordan skal vi få den med oss? 60-70 kilo minst, prustet han.

-Tippoldefaren min klarte å rulle den ned til stranda da han var guttunge, men han fikk jo hjelp av hunden sin. Så da er det selvsagt for mye forlangt av en voksen, bleikfeit journalist å rulle steinen opp bakken igjen, svarte Torill sukkersøtt.

-Grrhard! ropte Tor: -Grrhard, kom hit ditt bikkjeskinn. Jeg har en jobb du må hjelpe meg med.

Henning Rim gurglet fornøyd.

* * *

Det regnet lett fra et lavt skydekke. Den gamle færingen gled klukkende gjennom vannet. Etterhvert som sjøen ble dypere under dem, forandret fargen seg fra turkis til svart. Henning Rim satt innpakket i en altfor stor regnfrakk på fanget til Torill i framskottet og så på ryggen til faren som slet med de tunge årene som knirket og skrek i kjepene. Det luktet salt sjø, råtten tang, gammelt treverk og tjære.

Tilbake på land foran det gamle grå naustet, satt Grrhard og så etter dem, men mistet snart interessen og ruslet opp i bakken der han lot seg underholde av et ternepar som ville jage ham.

Henning Rim nøt synet av Rimheia som dominerte landskapet med sin kraftige kuppel av stein, bjerketrær og forkrøplede furubusker, med Rimgården som et halssmykke over et grønt skjortebryst som rakk ned til fjordens speilbilde. Han slikket i seg en dråpe som det stille regnet hadde samlet på overleppen hans. Torill nynnet mykt bak hodet hans og holdt armene varmt beskyttende rundt ham. Farens rygg bak den sorte regnfrakken foran ham, det våte, bustete håret, senene i nakken og nevenes faste grep om de gamle årene, utstrålte en stolt trygghet.

«Det er farlig godt å være liten», tenkte Henning Rim. «Jeg kan om jeg vil, bare oppgi alt jeg husker fra forrige liv og hengi meg til denne ulærte kroppen og denne tilværelsen der disse to beskytter meg og tar vare på meg. Det må være slik de aller fleste har det som små. De blir født inn i sin nye kropp med all viten fra forrige liv, men så bare overgir de seg til kroppen og behovet for trygghet. Til slutt glemmer de det som var på den andre siden av fødselen og døden. Men jeg må ikke la meg friste til å glemme. Jeg må lære meg til å nyte denne tilstanden og akseptere den som livet, men samtidig må jeg huske alt jeg vet og kan, slik at jeg kan bruke det når jeg trenger det», tenkte Henning Rim.

-Nå koser Henning seg, sa Torill og vugget ham lett.

-Tor koser seg også, men jeg tror han kommer til å få vannblemmer i hendene. Vi skulle hatt en påhenger på denne båten, svarte Tor.

«Glem det, kjære far» tenkte Henning Rim og munnen hans ga fra seg et sukk.

-Det kan du bare glemme, kjære venn, svarte Torill. -Orker du ikke å ro når vi er her oppe, får vi kjøpe oss et lite plastskall vi kan sette påhenger på. Denne gamle damen skal slippe slik nedverdigelse.

-Vil du ikke ha påhenger på deg altså? spurte Tor ertende.

-I dette tilfellet var «den gamle damen» færingen. Ikke meg. Og jeg kan garantere deg at du vil bli hjemsøkt av alle mine forfedre dersom du skrur fast en påhenger på denne gamle damen.

-Rett som vanlig, sukket Tor og rodde videre.

Ute i sundet trakk han inn årene og lot båten drive med strømmen. Så slapp han uti pilken, lot den treffe bunnen og trakk opp to favner før han lagde en løkke rundt hånden og pilket rytmisk.

-Nå skal far ordne middagen til kone og barn, sa han og smilte til de to i framskottet. Smilet ble brått byttet ut med forskrekkelse da det nappet kraftig i snøret:

-Dæven, der satt’n allerede!

* * *

En halvtime og tre fine koketorsker senere, rodde Tor seg og sin lille familie tilbake til sandstranda foran naustet. Han lempet i land fisken og trakk opp færingen en halvmeter før han tok i mot Henning.

-Jeg lar båten ligge slik til i ettermiddag i tilfelle jeg får lyst på en tur til, sa han til Torill.

«Gudene skal vite at du ikke er båtvant - vet du ikke at det flør nå, og her er forskjellen på flo og fjære stor», tenke Henning Rim irritert, hylte sint og beit sin far i halsen.

-I huleste! Der beit han meg igjen!

-Du kan da ikke bare la båten ligge slik, din tørre landkrabbe! Henning forsøker å fortelle deg at det er stor forskjell på flo og fjære her og at det flør nå. Båten hadde drevet til havs om du hadde gått fra den slik, svarte Torill mildt irettesettende.

Tor holdt sin regnfrakk-innpakkede sønn ut fra kroppen og så på ham:

-Hvordan i huleste kan han vite det?

-Han vet det heller ikke dummen. Men jeg vet det. Det var vel bare så fristende å bite deg i halsen. Jeg har lest et sted at småbarn kan ty til biting i tiden før de lærer seg å uttrykke seg med ord. Det var vel et eller annet han skulle fortelle deg.

-Takke meg til normale samtaler, svarte Tor, rakte sønnen til Torill og fortøyde den gamle færingen forsvarlig til kaia.

-Skal jeg la Henning sjekke knutene dine? Du vet, er de ikke bra nok, går han rett i strupen på deg, ropte Torill ertende til ham, mens hun gikk oppover mot huset.

Torill så inn i ansiktet til Henning. Med den store regnfrakkhetta over hodet, lignet han på en liten munk. De store blå øynene hans så fornøyd alvorlig tilbake på henne.

-Du er en merkelig liten fyr Henning Sorg Rim, sa hun til sønnen.

«Kutt ut mellomnavnet er du snill», tenkte Henning Rim og smilte til henne.

-Du er en merkelig liten fyr Henning Rim, sa Torill og stanset et øyeblikk mens hun tenkte. Så ristet hun på hodet og fortsatte mens hun mumlet stille:

-Denne motbakken var ikke så ille da jeg var jentunge.

Grrhard kom byksende mot dem gjennom det høye gresset.

Minnestunden

Det var 17. mai. Henning Rim satt i sportsvogna som var pyntet med et flagg. Han hadde fått søle fritt med sin første egenholdte iskrem i dette livet, hadde sett barnetoget fra en ny vinkel og hadde gjenkjent noen gamle venner i borgertoget. Han hadde de siste årene i sin tidligere tilværelse fått en viss aversjon mot nasjonaldagen fordi dagen innebar trafikale problemer for drosjesjåførene. Gater ble stengt og stadig måtte det kjøres omveier på grunn av skolekorps som trommende og tutende stengte for biltrafikken. Om formiddagen hadde han gjerne kjørt pent pyntede til byen, og allerede etter barnetoget hadde han måttet kjøre de første overstadige hjem igjen. Kvelden ble alltid travel med transport av 17.mai-sløyfe-behengte og svært forfriskede mennesker som skulle på nachspiel mens de rapet og sang kongesangen i baksetet.

Men denne 17. mai-feiringen ble langt triveligere. Han satte pris på å følge de tradisjonelle aktivitetene fra sportsvogna. Han slapp å trenge seg fram blant andre tilskuere for å få et glimt av kjente og ukjente i tog fordi vogna fungerte utmerket som rambukk og ingen ville stenge utsynet til en liten krabat som skulle se 17. mai for første gang.

Dessuten visste han at dagen ville bli spesiell også av en annen grunn: Dette var dagen da han skulle få se gravsteinen på sin egen grav for første gang. Dagen før hadde steinhoggerbedriften som hadde fått overlevert steinen fra Rimstranda og hugget inn den bestilte teksten, montert den på grava. Og etter borgertoget skulle familien samles for å beskue verket, pynte med blomster og minnes den avdøde fader, ektemann og bestefar.

-Det er rart at det alltid skal blåse så inderlig på 17. mai, sa Torill til Rita da de gikk nedover mot kirkegården.

«Det er fordi flaggene skal smelle i vinden og vise vår virile og sterke norskhet», tenkte Henning Rim med tørket iskrem nedover haken.

-Det er fordi flaggene skal smelle i vinden, svarte Rita og rettet på silkebåndet i rødt-hvitt-og-blått som prydet kransen hun bar med seg.

-Der kommer forresten Vilhelm og Fredrik, sa hun og vinket til svogeren som trengte seg gjennom en gruppe hojende russ.

-Jeg ser bare Vilhelm, men jeg ser på russen at Fredrik er ved siden av ham.

Ved siden av Henning Rim selv, var Fredrik den som hadde fått mest kjendis-status i den lille byen etter den massive mediaomtalen av familien. Blant russen medførte det en betydelig posisjon å få et kyss og en framtryllet rose fra den lille mystikeren.

-Skal jeg trylle fram flere roser nå, må jeg skifte batterier, sa Fredrik da han kom fram til dem.

-Men jeg har selvsagt spart et par til deg, sa han til Henning Rim og plukket en ildrød, frisk blomst ut av luften og la den i fanget hans. Henning Rim kunne ikke forstå hvordan han maktet å få fram doggdråpene på de lodne bladene.

-Det er hyggelig med russen, fortsatte magikeren, -men det irriterer meg at det bare er russejentene som skal ha kyss. Se på alle de herlige russeguttene som ikke tør kysse lille meg.

-Vet du at du er i ferd med å bli en gammel homse-gris, sa Vilhelm og klappet Fredrik på det velfriserte håret.

-Ikke ødelegg sveisen min du deilige mann, svarte Fredrik og høstet kneggende latter fra samboeren.

Ved kirkegårdsmuren traff de resten av familien.

Tor hadde med seg Grrhard som for anledningen hadde en 17.mai-sløyfe festet i halsbåndet. Tor hadde jobbet hele formiddagen. Hadde skrevet om kransenedleggelser og barnetoget slik han hadde gjort hvert år han hadde jobbet i lokalavisa. Årets små artikler var til forveksling lik de tidligere års, men det var det ingen som reagerte på. Det var slik leserne ville ha dem. Grrhard hadde vært hjemme hele dagen. Han hatet musikkorps med sine skarpe trommer og skjærende overtoner.

-Jeg hentet Grrhard. Han ville blitt så grinete om han ikke fikk være med akkurat i dag, sa Tor til Torill.

Grrhard stakk snuten sin opp i ansiktet til Henning Rim.

«Hørt noen gode korps i dag?», tenkte Henning Rim.

«Jeg la meg i dusjkabinettet, da gikk det bra» tenkte Grrhard tilbake og logret til sin gamle, lille venn.

Lasse og Vibeke var opptatt med å skille Ludvig og Alice som sloss om en plastblåse som begge mente å ha et eierforhold til.

-Alice ville ikke ha blåse, hun fikk de teite Barbie-klistremerkene i stedet, skrek Ludvig.

-Det gjorde jeg ikke, for de fulgte med den tyggisen mamma kjøpte til meg. Det var blåsa jeg ville ha! svarte søsteren.

-Du fikk den store isen med nøtter på, og så spurte Alice om å få den blåsa, argumenterte Lasse overfor sønnen.

-Jeg simpelthen elsker 17. mai, stønnet Vibeke.

-Da jeg ser at en 17. mai-blåse synes å være stridens eple, bidrar jeg med dette, sa Fredrik og trakk fram et blått silketørkle fra brystlomma og rakte det til Ludvig.

-Kan'ke blåse på lommetørkle, svarte Ludvig mutt.

-Prøv, svarte Fredrik. Og i det gutten tok den blå silken, stod han med en ny blåse i hånden.

«Vi går inn», tenkte Henning Rim.

-Nå går vi inn, sa Torill.

* * *

Steinen var like rund og vakkert rød og oker som Henning Rim husket den fra fjæra ved Rimgården. Nå lå en tredjedel av den under jorden på hans egen grav. Midt på de to tredjedelene som lå over jorden, var navnet hans vakkert hugget inn. Likeså fødselsdag og dødsdag. Under stod det: «Vi vil alltid være med deg».

«Jeg gleder meg til jeg kan fortelle dem sannheten» tenkte Henning Rim.

«Hva står det?» tenkte Grrhard og slikket bort litt tørket iskrem fra haken hans.

«Du får lese, gutt», tenkte Henning Rim tilbake.

«Drittsekk», svarte Grrhard.

«Det står: Vi vil alltid være med deg» tenkte Henning Rim.

«Det var pent skrevet», tenkte Grrhard.

Rita la ned kransen og tok med et trist smil i mot lommetørkleet fra Lasse da tårene begynte å renne.

-Den første 17. mai uten Henning, sa Rita.

-Pappa hatet 17. mai, sa Lasse.

Ludvig og Alice blåste i 17.mai-blåsene sine og Grrhard fikk stå-pels på ryggen.

«Nå går vi» tenkte Henning Rim.

-Pappa liker denne steinen. Nå går vi, sa Torill og skjøv sportsvogna mot kirkegårdsporten.

Ut en annen port løp en ung mann som hadde to kameraer i rem rundt halsen. På det ene kameraet var det montert en 300 mm telelinse.

Evig maler

-Jævla gribber, sa Tor Sorg og kastet fra seg siste utgave av «Se og Hør». På førstesiden var det et telefotobilde av lille Henning Rim som pekte mot gravsteinen til sin bestefar. Tittelen over bildet sa: «Gjensyn med bestefar». Inne i bladet var det to sider med bilder og tekst. Det største bildet viste familien rundt gravsteinen. Rita satt på huk foran gravsteinen og la fra seg kransen. Grrhard hadde hodet sitt helt opp til Henning Rim og Torill tørket bort en tåre - så det ut som - men egentlig slo hun bort en flue. I bildeteksten stod det: «FAMILIE I SORG: Rundt gravsteinen som var hentet på familiegården, samlet familien Rim seg 17. mai for å minnes maleren Henning Rim.»

På et mindre bilde holdt Fredrik fram en 17. maiblåse mot Ludvig, og i bildeteksten stod det: «MAGIKEREN: Den lille magikeren Fredrik - samboer med den avdøde kunstnerens bror - tryllet fram en 17. mai-blåse til malerens barnebarn Ludvig.»

På et annet lite bilde blåste Alice og Ludvig i hver sin blåse og i bildeteksten ble det påstått at de spilte for sin avdøde bestefar.

Artikkelen var kronet med overskriften: «Glemmer ikke Henning Rim», og med undertittelen: «Hentet steinen på familiegården». Artikkelforfatteren hadde foruten å beskrive selve situasjonen på kirkegården denne 17. mai, kokt sammen tidligere artikler om Henning Rim, hans bortgang, bisettelsen og den etterfølgende interessen for hans kunst. At stiftelsen på rekordtid hadde fått inn millionbeløp som følge av bokutgivelse og salg av rettigheter til et utenlandsk TV-selskap, ble nevnt i en egen ramme med gråraster.

-Nå orker jeg ikke kalle meg journalist lenger, sa Tor Sorg og falt ned i sofaen.

Torill brettet sammen nyvasket barnetøy ved kjøkkenbordet, mens Grrhard hadde hevet hodet og fulgte med med spisse ører.

-Jeg melder meg ut av Norsk journalistlag i morgen, og finner på noe annet, fortsatte Tor.

Torill lot hendene gli over haugen med rene sparkebukser og sa påtatt mildt:

-Det er ubehagelig, men det er vi som tjener på det.

-Tjener på det!! brølte Tor fra sofaen.

-Det var det du sa om boka om pappa. «Det blir penger av det», sa du. Og det hadde du rett i. Nå blir interessen for pappas arbeider holdt vedlike i vanlige folks hoder. Mens de såkalte kjendiser i det ekle kjendisbladet dør med hver utgave, lever pappa videre, og stiftelsen som skal gjøre ham helt udødelig, blir fetere og fetere. Dersom de andre kjendisene ønsker å leve lenger enn til at bladet blir innpakningspapir for fiskeslo eller klippet ut til innleggssåler i gummistøvler, må de på trykk i nye utgaver. Mennesker som ønsker å forbli kjendiser, må stadig få trynene sine avbildet, slik at leserne - de vanlige menneskene - husker dem som kjendiser.

-Men jeg VIL IKKE tilhøre en yrkesgruppe som har som hovedmål å holde liv i kjendiser. Jeg melder meg ut av den jævla foreningen. Jeg begynner med noe annet.

-Og hva skal vi leve av da, kjære venn, spurte Torill fortsatt påtatt mildt.

Tor ble stille i dypet av sofaen.

På soveværelset våknet Henning Rim, gryntet først og begynte deretter å rope uforståelig. Grrhard reiste seg, strakk seg og tuslet inn til gutten. Han stakk snuten inn gjennom sprinklene i senga og snuste inn lukta av en venn:

«Nå bråker de om deg igjen», tenkte Grrhard.

«Ikke om meg, men om verden rundt meg» tenkte Henning Rim tilbake.

«Tor vil slutte som journalist», tenkte Grrhard.

«Jeg er ikke døv, gamle venn. Men det er en god ide. Tor burde bruke talentet sitt til fordel for arbeidene mine. Det kan han best gjøre ved å skrive min biografi. Han har jo alltid drømt om å utgi en bok - har han ikke?», tenkte Henning Rim.

«Du er så deilig kynisk» tenkte Grrhard.

-Jeg skal skrive den boka. Den boka du etterlyste, sa Tor Sorg fra sofaens dyp.

Torill la den sammenbrettede haugen med rent barnetøy inn i skapet på badet:

-Så du skal endelig bli forfatter? spurte hun litt mer interessert enn hun egentlig hadde tenkt.

-Jeg skal skrive den virkelige boka om Henning Rim. Det er jo tydelig at det er et stort marked for detaljert informasjon om din malende far. Jeg er sikker på at forlagene vil slåss om å få gi meg forskudd vi kan leve av mens jeg skriver. Jeg kan samle inn fakta og du kan hjelpe meg med selve skrivinga. Det er tross alt du som er forfatteren i familien.

-Men det eksisterer allerede en bok om ham, sa hun provoserende.

-Den boka beskrev salgsobjektet Henning Rim. Den fortalte ikke noe om mennesket. Jeg vil skrive en bok som får leserne til å forstå at bildene til faren din ikke ble laget av en maskin, men av et svært tenkende individ, sa Tor og understreket hvert ord ved å slå i armlenet på sofaen. Det overrasket ham at det støvet ved hvert slag.

«Du skal ikke bare fortelle hvem jeg var, men hvorfor jeg malte», tenkte Henning Rim fra barnesenga.

-Jeg skal fortelle hvorfor han malte, sa Tor og reiste seg: -Tenk på Edvard Munch. Hvem vet egentlig noe riktig om ham? Ingen av hans samtidige har skrevet noe om hvorfor han malte som han gjorde. Ingen av de han delte seng og liv med har gjort annet enn å slenge dritt på ham. Ingen har satt seg ned med penn og papir for å fortelle hva han egentlig drev med. Sånn må det ikke bli med Henning Rim. Ettertiden skal få vite hvorfor han malte bilder som ingen ville ha, men som plutselig ble så interessante da han døde i en trafikkulykke som jeg....

Tor falt ned i sofaen igjen. Torill kjente symptomene og kom bort til ham i tre-fire raske byks. Tårene hans rant allerede da hun satte seg ned ved siden av ham og tok hodet hans i hendene, så inn i øynene hans og kysset ham på nesen:

-Jeg synes det er vakkert, Tor. Jeg synes du skal gjøre det. Og jeg skal hjelpe deg. Det skal bli den sanneste, vakreste boka om pappa. I morgen ber du om ett års permisjon fra jobben. Du melder deg ikke ut av journalistlaget. Så setter vi i gang i morgen kveld. OK, vennen?

Tor Sorgs øyne svømte i egne tårer.

«Kom igjen pappa. Dette er vanskelig, det klarer du. Du er tross alt en dyktig djevel», tenkte Henning Rim og forsøkte å krysse et par fingre, men de små, butte fingrene var ikke store nok til å la seg krysse.

Tor Sorgs øyne steg opp fra sin egen sjø:

-Han pleide å si «Dette er vanskelig, det klarer du». Dessuten er jeg en dyktig djevel. Og du er faen meg en dyktig djevelinne.

Torill kysset bort tårene som hadde rent nedover kinnene til samboeren.

* * *

Redaktør Kristian Morset ble ikke overrasket da Tor Sorg la oppsigelsen på bordet hans den etterfølgende dagen.

-Antagelig burde du ha søkt om permisjon, sa redaktøren.

-Ja, Torill tror jeg gjør det, svarte Tor Sorg og så ned i gulvet:

-Men jeg vet det er vanskelig å få tak i folk for å fylle opp en permisjon.

Morset sukket:

-Det er den virkeligheten jeg må forholde meg til. Vi skal fylle bladet hver dag, og da hjelper det meg ikke om en av mine trofaste skribenter er ute i permisjon.

-Kan jeg få gå før tiden? ville Tor vite.

-Jeg antar at du har til hensikt å skrive Henning Rims biografi, mer fastslo enn spurte redaktøren.

-Ja, men det er ikke for å drive likskjending. Dersom ikke jeg skriver den biografien, så vil en eller annen proff sette i gang, og da vet både du og jeg at resultatet blir formet av forfatterens hode, ikke av virkeligheten.

-Og du kan fortelle virkeligheten? Redaktørens buskete øyebryn viftet som fluesmekkere.

-Jeg er i det minste nærmere kilden enn noen annen. Dessuten var det jeg som drepte ham, sa Tor uten at etternavnet hans tok styringen.

Morset så lenge på sin unge medarbeider, mens de store pølselignende fingrene på høyrehånden hans gled fram og tilbake over det velfylte skrivebordet. Så lot han pølsene kjæle litt med nesetippen før han trakk pusten og sa:

-Du har alltid vært en god medarbeider - en god kollega - en artig fyr. Du har aldri hatt nevneverdig motgang hverken i livet som sådan eller i journalistikken. Du har aldri vært noen stor journalist, men en gjennomsnittsskribent - heldigvis. For hadde du vært super-reporter, så hadde du funnet andre jaktmarker, og da hadde ikke jeg og våre lesere hatt gleden av ditt middelmådige talent. Jeg vet at du alltid har drømt om å få dine egne ord mellom to stive permer som ikke dør med døgnet. Jeg vet også at de siste måneders hendelser har skapt en ny Tor Sorg, en ny skribent, og jeg er veldig enig med deg i din avgjørelse. Du skal selvsagt få gå når du måtte ønsker. Jeg har ikke råd til å gi deg lønn i oppsigelsestiden - dersom du ikke er her, men du kan i det minste benytte deg av de faciliteter vi har her dersom de kan være til nytte under arbeid ditt. Til gjengjeld vil jeg ha rettigheten til å omtale arbeidet med biografien og til å offentliggjøre den første anmeldelsen.

Kristian Morsets pølser - samtlige ti - la seg pent til rette på plastunderlaget på skrivebordet som om redaktøren danderte en vindusutstilling i slakteriforretningen der Vilhelm arbeidet.

Samme kveld satt Tor og Torill foran PC'en. Etter en lengre diskusjon, mye ord-sliping og mange forkastede forslag, skrev Tor inn: «Tittel: Evig maler».

Deretter ga han blaffen i at klokka var nærmere 22 og ringte to personer i hvert sitt store forlag. Han fremsatte sitt forslag og overlot til dem å konkurrere om rettighetene til boka.

Sky rundt hodet

-Vi skal ha tilstrekkelig til at vi kan leve av det, og jeg synes det er rimelig å forlange at vi får det samme jeg har tjent i avisa. Resten skal gå til stiftelsen, sa Tor Sorg.

Rita hadde likt tanken om en biografi fra første stund av, men hadde med vilje virket avvisende.

-Men du må være med, fortsatte Tor. -Jeg klarer det ikke dersom ikke du vil fortelle alt om Henning. Tor ventet at svigermoren skulle eksplodere i ansiktet hans.

-Hvor kom den skya fra! spurte Rita plutselig med trykk og sperret opp øynene.

-Hva sa? Tor ble engstelig for at svigermoren hadde fått et drypp eller en annen brå hjerneskade midt i samtalen.

-Du har en sky rundt hodet ditt, sa Rita.

-Ja det sier Torill også.

-Jeg kødder ikke med deg Tor, du har en fantastisk sky rundt hodet ditt. (Hun sa «kødder», tenkte Tor. Hun har helt klart fått et drypp). Den er skinnende hvit i kanten og er tykk og deilig blågrå i bunnen. Du ser ut som en av Hennings bilder. Rent bortsett fra at han aldri malte ansikter med slike spørrende øyne under skyene sine.

-Mener du at det er et tegn, ville Tor vite, bøyde hodet bakover for å se skya. Men det var - så vidt han kunne se - skyfritt i Ritas stue.

-Det kan ikke være annet, sa Rita og visket ut skya over svigersønnens hode.

-Du skal få all hjelp til biografien. Vi skal gjøre alt for å gi Henning det gjennombruddet han aldri fikk. Den omtalen han har fått til nå, skyldes bare at vi lo i bisettelsen hans. Men nå kan din biografi gi ham det hele og fulle kunstneriske gjennombrudd. Dersom du er snill å holde det skyfritt rundt hodet ditt, skal jeg vise deg vei inn i det enkle livet kunstneren Henning Rim har levet.

-Jeg bøyer meg mot støvet, frue, svarte Tor Sorg forsøksvis spøkefullt.

-Her er det fanken ikke støv! svarte Rita til Tors forskrekkelse.

* * *

De neste fire månedene ble arbeidet med «Evig maler» den altopplsukende aktiviteten for paret Rim/Sorg. Tor snakket med alle som på en eller annen måte hadde vært i kontakt med gamle Rim, Rita fortalte til dem begge og fant fram brev, notater og skisser. Tor skrev fortløpende ned alt han kom over og overlot råmaterialet til Torill som komprimerte og presset ut essensen. Rita hang daglig over henne og foreslo rettelser og tillegg mens teksten flakset forbi på PC-skjermen. Ofte hadde Torill lille Henning på fanget mens hun skrev, eller han satt på armen til mormoren, mens hun leste korrektur. Han satte pris på denne muligheten til å følge med i utviklingen av boka, men det irriterte ham at hans snart ett år gamle hjerne ikke klarte å sette bokstaver sammen til ord.

«Jeg kan jo lese, men den ubrukte hjernegrøten min er tydeligvis temmelig treg i oppfattelsen», tenkte han. Derfor sendte han av og til en befaling om at Torill eller Rita måtte lese et avsnitt høyt. Noe de vanligvis oppfattet, uten å innse hvorfra befalingen kom, selv om Henning Rim fektet med armene og ropte uforståelige ord til dem.

-Jeg skjønner ikke hvorfor jeg stadig får sånn lyst til å lese høyt, sa Torill til Rita.

-Ikke jeg heller, men det gir på en måte bedre oversikt, svarte moren.

Tor Sorg fikk kollega Åsmund Bjerget til å fotografere samtlige av Henning Rims bilder som stod lagret i Ritas kjeller. I tillegg oppsøkte de alle eiere av Rim-bilder de klarte å oppspore, for å snakke med dem og for å avbilde det maleriet de i sin tid kjøpte av den ukjente, lokale kunstneren.

Til tross for familiens protester, insisterte Tor på å gi Henning Rims livsfilosofi en bred omtale:

-Hadde det ikke vært for mannens spesielle syn på livet, så var ikke bildene hans blitt som de ble, sa Tor og fikk familiens noe lunkne medhold. Han fikk Rita til å fortelle detaljert om Henning Rims tro og tvil - men hun visste egentlig lite om det.

-Henning og jeg snakket aldri om tro. Vi bare trodde på hver vår måte, sa Rita.

-Antagelig er jeg den som vet mest om pappas tro, avslørte Torill og skrev selv det meste av kapittelet om denne siden ved kunstneren.

Henning Rim hadde også avslørt noe av sin tro i et uferdig bokmanus han aldri hadde sendt inn til noe forlag. Rita fant det nederst i en pappeske i kjellerstua under en av deres mange utgravinger. Da Rita fant det, og hadde lest gjennom et par sider, lente hun seg mot veggen og utbrøt:

-Jeg er en arkeolog som stadig avdekker nye sider ved en glemt sivilisasjon.

Manuset var en skisse til en roman som omhandlet et utenomjordisk besøk. Gjestene fra universet landet på den lille øya Patmos på en for dem ukjent klode. På øya virret eneboeren Johannes omkring - tilsynelatende uten mål og mening etter at han noen år i forveien hadde hatt merkelige opplevelser som læregutt hos en vis mann. En av de besøkende steg ut av den flyvende farkosten og snakket til den forvirrede med det resultat at eneboeren ble enda mer forvirret. Johannes titulerte den besøkende som «herre» og tiltalte ham med et navn de besøkende knapt kunne uttale fordi lydsammensetningen «jesus» ikke fantes i deres språk. Da den livredde eneboeren ble bragt ombord i farkosten i et forsøk på å roe ham ned, og endatil ble fløyet en liten svipptur rundt planetens måne, gikk han fullstendig av skaftet og kastet seg på dørken mens han snakket lenge og uforståelig. De vanskelige ordene ble senere tolket under allmen latter fra besetningsmedlemmene. Men Johannes benyttet tiden etter det merkelige besøket til å tolke og skrive ned alle detaljer i opplevelsen.

Der sluttet manuset, men Tor Sorg regnet med at svigerfaren ville ha avsluttet romanen med sitater fra Johannes åpenbaringer.

-Trodde han virkelig på dette? spurte han Rita.

-Kanskje. Han snakket av og til om at homo sapiens måtte være et resultat av en genspleis som utenomjordiske besøkende måtte ha foretatt på aper. Men om han trodde på det? svarte Rita og sukket før hun fortsatte:

-Henning Rim var en enkel, men tenkende mann. Han trodde på sin udødelige sjel og en udødelig kraft som bestemte det meste. Men det han beskriver i dette manuset, er formodentlig bare et bilde. I pingvinbildene hans kan du se den samme galskapen han beskriver i denne roman-skissen: En ensom pingvin plassert i en verden som den ikke hører hjemme i. Et individ utskilt fra en godkjent gruppe, står overfor en ukjent virkelighet.

-Av og til snakker du fryktelig vanskelig, sa Tor Sorg. Men han insisterte på å ta med et sammendrag fra roman-skissen i «Evig maler».

Rimistenes bibel

-Denne boka skal være det fullkomne oppslagsverk for de som ønsker å få den hele og fulle innsikt i denne mannens liv og arbeid, sa Tor Sorg stadig vekk.

-Den skal bli en bibel for rimistene, pleide han å legge til.

Da pleide Torill svare:

-Det virker som om du omtaler en ny religion.

-Det er blitt det for meg - jeg er en rimist og er ikke flau for å innrømme det, sa Tor Sorg da, men aldri uten å smile slik at ikke Torill skulle tro at det virkelig hadde bikket over for ham.

Også Grrhard måtte ha sitt eget kapittel i «Evig maler».

-Tenk deg de mange gode ideene han fikk da han gikk tur og småpratet med Grrhard, sa Tor:

-Tenk deg alle de muntlige skissene Grrhard fikk tegnet for seg. Selvsagt skal han være med i boka.

-Hva med oss, ikke minst deg, tror du ikke at vi også har påvirket ham i motivvalg? Vi må vel skrive om oss selv og de andre i familien, ville Torill vite.

-Det eneste motivet jeg gav ham, var et ekte bilde av døden, og det fikk han aldri malt, sa Tor - mindre entusiastisk.

«Du har gitt Torill glede og trygghet, og du har gitt meg en ny kropp, selvsagt skal du være med i boka», tenkte Henning Rim som lå på gulvet og dro Grrhard i ørene.

-Pappa fikk ro til å male mer fordi jeg fikk en god samboer i deg. Selvsagt skal du med i boka, sa Torill og fortsatte:

-Bibelen har ikke utelatt Judas Iskariot selv om det var ham som var skyld i at Jesus døde. Men hva ville det blitt til med Jesus dersom ikke Judas hadde meldt ham til lensmannen i Jerusalem - eller hvor det var? Jo, han ville ha dødd av alderdomssvakhet en del år senere, og ingen ville ant noe om ham.

-Tror jeg bytter fornavn til Judas. Judas Sorg - duverden hvilket navn, sa Tor. Men han var mer fornøyd i stemmen:

-OK, så tar vi med oss også. Rimistene har krav på å få vite alt om oss: Min første tann, min første sykkel, min første sæduttømming, mitt første kyss, min første samboer...

-Og din siste samboer, la Torill til.

På Henning Rims ett-årsdag 13. august, var råmanus til boka ferdig. Da familien samlet seg rundt Torills hjemmebakte fødselsdagskake med ett lys på, og Henning i for stor matrosdress griset seg til med krem, stod PC'en på med manuset på skjermen.

-På en måte er pappa med han også når livet hans står på skjermen her i stua, mente Torill.

Da det nærmet seg ferdigdato - forlaget ville ha ut boka før jul for nok en gang å la julesalget være salgslokomotiv - begynte journalistene å mase igjen. Til tross for at Tor hadde krevet absolutt taushet fra forlaget, hadde en eller annen vært løsmunnet og røpet at en Henning Rim-biografi var på beddingen.

-Ingen kommentar, svarte han når en tidligere yrkeskollega ringte. Men overfor et par av dem la han til:

-Du får følge med i lokalavisa.

Midt i oktober fikk forlaget disketten med teksten og alle negativene til bildematerialet. Etter noen mindre redaksjonelle forandringer ble manuset godkjent og overlatt designerne og trykkeriet.

-Nå skal Morset få skrive om den, sa Tor.

-Men hva i alle dager skal du gjøre nå? Du har bare brukt opp halvparten av permisjonen, og boka er ferdig, spurte Torill da forlaget hadde sagt jatakk.

-Nå har jeg jobbet så lenge og intenst med en død person, at jeg føler behov for å jobbe like intenst med en levende, svarte Tor, og la Torill ned på sofaen i stua.

-Skulle vi trekke for gardinene først synes du? spurte hun.

-Og miste et gedigent oppslag i «Se og Hør»? spurte Tor og åpnet glidelåsen i olabuksene hennes.

Forfatter-sorg

Til tross for en gedigen pressekonferanse med dynger av snitter og bøtter med vin - noe som medførte store oppslag i riksmedia - ble ikke «Evig maler» noen umiddelbar suksess.

Anmeldelsene var heller lunkne. I flere av dem ble det antydet at malerens familie forsøkte å melke Henning Rims plutselige død og like plutselige suksess. I samtlige anmeldelser ble det fremhevet at boka var svært rik på detaljer som ga en god innsikt i kunstnerens tanker, og at dette forklarte bildene hans på en ny måte. Men anmelderne mente likevel at markedet nå var mettet på Henning Rim. En anmelder la riktignok til at «Evig maler» for ettertiden ville bli stående som den eneste virkelige Rim-biografi, og at boka i så måte ville leve evig.

Men det bokkjøpende publikum aktet tydeligvis ikke å bruke penger på noe evigvarende. De lot seg ikke overtale av avis- og TV-reklame og det meste av det store førsteopplaget ble stående i bokhandlernes hyller, eller ble aldri sendt ut fra forlagets lager.

-Jeg trodde det ville være pirrende nok for bokkjøperne at en morder og offerets datter skrev om offeret, sa Tor Sorg trist da han og Torill pyntet juletreet lillejulaften. Henning Rim deltok aktivt med å rote til i glitterguilanderne og stabbe ustøtt rundt med plastengler i hendene. Han satte pris på sin nye bevegelsefrihet og hadde stor moro av å pynte Grrhard med julekurver og julelenker.

-Du er ingen god morder, men en god forfatter, svarte Torill samboeren og strakte seg mot granbuskens topp og plasserte stjerna.

Tor tenkte seg om mens han lekte med en rød glasskule med et nisseansikt på:

-Ja, jeg er vel egentlig forfatter nå? Omsider. Drømmen er gått i oppfyllelse. Jeg kan gå på biblioteket og finne boka med mitt og ditt navn på i hylla.

Grrhard murret irritert da Henning Rim snublet over ham i et forsøk på å feste en julekurv til halen hans.

-Var det det viktigste for deg? Å kunne gå på biblioteket og se navnet ditt i hylla? ville Torill vite, mens hun plasserte Henning på to bein igjen og tok fra ham plastenglene han hadde lagt beslag på.

-En gang var det det, men nå er det i grunnen ikke sånn stas lenger. Jeg føler det bare som om jeg har gjort en nødvendig jobb - for å betale en gjeld kanskje. Henning Rim i sin himmel er kanskje ikke så forbanna på sin morder lenger, ettersom morderen har gjort et stykke arbeid som skal vise hva offeret stod for.

-TOR! Torills stemme klippet over lillejulaften-roen:

-Dersom du en gang til benevner deg selv som morder og pappa som offer, så tar jeg med meg Henning og Grrhard og forlater deg for evig og alltid!

Grrhard reagerte på det voldsomme væromslaget ved å sprette opp og bjeffe. Henning Rim falt på baken og begynte irritert å bælje, mens Tor Sorg mistet den røde glasskulen som eksploderte da den traff gulvet. Han satte seg og stirret på de røde skårene mens tårene stod i øynene hans.

Henning Rim var forbannet. Ikke bare hadde morens utbrudd fått ham til å gå overende og lande ubehagelig på en plastengel, men nå begynte faren å grave seg ned i sin dårlige samvittighet igjen.

-Ikke pappa! sa han, men bare fordi han ikke fikk hodet og munnen til å si hva han tenkte:

«Pappa er ikke en morder, det var jeg som var uoppmerksom fordi jeg stirret på en ualminnelig vakker sky, for svingende! Nå må du mamma, få ham til å se lysere på tilværelsen.»

Men for en gangs skyld mottok ikke Torill tankene hans. Enten fordi hun var for sint, eller fordi hun ble distrahert av sønnens utrop. Hun snudde seg demonstrativt bort og pyntet juletreet febrilsk, som om det dreide seg om et kretsmesterskap i dekorering.

Tor tok seg sammen, sopte sammen restene av den røde glasskulen, gikk ut på kjøkkenet og kastet skårene i søppelbøtten og kom tilbake inn i stua. Han så fra sønnen til samboeren som med sin voldsomme aktivitet måtte være i innspurten med gullmedalje i sikte. Han løftet opp sønnen som smilte tilbake, kysset det runde guttekinnet, tok et tak i halsbåndet til Grrhard og sammen gikk de tre de få skrittene bort til den pyntende furie. Tor Sorg satte seg på huk, fikk Grrhard til å sitte på hans venstre side og satte ned Henning på høyre siden. Så kremtet han brydd et par ganger inntil Torill så på dem, og sa:

-Nå tar vi bølgen for tidenes juletre-pynter!

Så tok han forlabbene til Grrhard, løftet dem og satte dem ned, han hevet og senket sine egne armer og gjorde til sist det samme med armene til sønnen. To par menneskeøyne og et par hundeøyne stirret avventende på Torill. Øynene hennes som hadde gnistret gjennom granbaret, myknet og tok resten av ansiktet med seg før hun brøt ut i glad latter. Så satte hun seg på huk og tok om de tre guttene sine som vekselvis slikket, siklet og kysset henne tilbake.

-Det er den vakreste bølgen jeg har sett, hvisket hun.

-Jeg skal kutte ut pratet om det du vet. Det er jeg som er dum.

-Ja selvfølgelig er det du som er dum.

-Og boka vår kommer til å leve lenger enn til dette julesalget.

-Ja selvfølgelig gjør den det.

-Den vil aldri havne på mammutsalget.

-Nei selvfølgelig vil den ikke det.

-Og nå har du brukt opp kvoten din av «selvfølgelig».

-Selvfølgelig, hvisket hun og kysset ham på nesa.

Henning Rim bablet uforståelig, lo og rapet, mens Grrhard slapp litt luft og så svært uskyldig ut i rommet.

Uenighet

-Stiftelsen ansetter deg, Tor, sa Rita. Hun banket inn vedtaket ved å slå kaffekoppen mot asjetten. Familien hadde stiftelsessamling i Ritas stue. Rundt bordet satt Tor, Torill, Lasse, Vibeke, Vilhelm og Fredrik. Alle satt ytterst på sofakanten. Bare Fredrik pendlet med benene fordi de andre hadde gulvkontakt.

-Men mamma, burde vi ikke diskutere dette litt først, spurte Lasse.

-Er det noe å diskutere? svarte hun og satte øynene i sønnen. Blikket hans vek bort, men han svarte:

-Stiftelsens hensikt skal være å samle penger til Rim-galleriet, og så langt har vi fått inn mer penger enn noen av oss har orket tenke på noen gang. Men det kommer utvilsomt mer, og vi vil ikke ha problemer med å reise et galleri for pappas kunst bare vi får alt det juridiske i orden. Så hvorfor skal vi ansette noen?

-Det er ikke «noen», det er svogeren din? svarte Rita bryskt.

-Ja det er greit, men hvorfor skal vi ansette Tor?

-Fordi han ikke har noen jobb! Ritas stemme øket i volum.

-Jeg vet om et par hundre tusen andre som ikke har noen jobb, skal vi ansette alle sammen? spurte Lasse sirupssøtt.

-Lasse! Nå var Rita forbannet: -Svogeren din - din søsters mann - har sagt opp jobben sin for å skrive en bok om faren din. Han har fraskrevet seg fortjeneste av boka mot at han kan få nok til å leve av. Nok til at han, din søster og din fars arving kan leve av det. Akkurat nå gir ikke den boka så mye av seg at han kan fø sin egen lille familie. Men på lang sikt, vil akkurat den boka bli en bærebjelke i denne stiftelsen. Du har selv - Lasse - lest anmeldelsene som sier at dette vil bli en lærebok i pappas kunst.

Rita stirret irettesettende på sønnen. Han så ned og holdt trassig munn, men Vibeke tok overraskende ordet:

-Hvorfor i alle dager sa han opp jobben sin? Og hvorfor er det bare Tor og Torill som skal ha noe ut av denne stiftelsen? Har ikke Lasse like stor rett på en bit av den kaka faren hans bakte?

-Og hva har Lasse og du gjort for denne stiftelsen, Vibeke? spurte Rita så syrlig at håret kunne reise seg.

-Nei nå må du faen meg gi deg! brølte Lasse og slamret begge hendene i bordet så kaffeserviset hoppet mellom dem:

-Det Vibeke påpeker, er at dette egentlig dreier seg om en arv, en arv som jeg har like stor rett på som alle dere andre. Ja faktisk burde jeg ha en større del enn et par av dere andre - jeg er tross alt pappas eneste sønn. Jeg tror faktisk ikke at han synes det har noe for seg at bildene hans blir liggende i kjelleren her med vaktselskapets folk snokende rundt hver time på døgnet, uten at noen får se dem.

-Og hvordan tror du at Henning - din pappa - ville satt pris på at bildene hans ble brukt, Lasse? Rita var fortsatt farlig syrlig, men Lasse registrerte det ikke.

-Jeg tror faktisk at han ville satt pris på om de ble solgt for mest mulig, slik at vi - hans arvinger - hadde fått glede av det! ropte Lasse så moren kunne se drøvelen hans vibrere.

Bortsett fra Lasse og Rita som så hverandre inn i øynene, så resten av selskapet ned i duken. Lasses avduking av sitt sanne jeg, resulterte i flere minutters taushet. Rita så inn i de sinte øynene til sønnen, helt til sinnet avtok og vek for respekt. Han slo blikket ned. Rita kremtet og sa:

-Javel, med et overveldene flertall vedtar stiftelsen å ansette Tor Sorg som leder for den daglige driften.

Lasse lot fingeren følge blomster-broderiene på duken, han pustet anstrengt, men han sa ingenting selv om Vibeke kløp ham iltert i låret.

Samtale

-Jeg har allerde kontaktet en arkitekt som skal tegne Rim-galleriet, sa Tor Sorg, da han kjørte hjem sammen med Torill.

-Det var selvsikkert gjort, svarte Torill fjernt. Hun tenkte på broren som hadde avslørt seg selv.

-Selvsikkert gjort? Jeg visste jo hva alle ville si. Du var for det, Rita var for det, Vilhelm var for det, Fredrik var for det. Selv var jeg inhabil, men det ville likevel være flertall selv om jeg visste at Lasse og Vibeke ville stemme i mot.

-De stemte ikke i mot.

-Nei, når vi først stemte, så torte de selvsagt ikke det. Men jeg visste at Lasse og Vibeke ville preike om egenfortjeneste.

-Og det gjør ikke du, Tor Sorg? Torill var stille i stemmen.

Tor krøllet øyebrynene, kjørte bilen inn til fortauskanten og stanset.

-Forsøker du å antyde at jeg er ute etter å feite opp min egen lommebok? Stemmen hans var uvanlig farlig til Tor Sorg å være.

-Jeg vet ikke, svarte Torill stille og fingret med låsen på hanskerommet foran passasjersetet. Hun åpnet hanskerommet, lukket det og sa:

-Men dette er i ferd med å bli noe som pappa ikke vil. Vi krangler om arven. Er det noe han hater, så er det at folk krangler, og særlig om arv.

-Greit! Men vi krangler ikke om arv. Vi krangler om å ta vare på en arv. Vi krangler om å la en arv bestå samlet - ikke å splitte den opp. Tror du faren din ville likt om arbeidene hans ble spredt for alle vinder? Herregud han elsket å ha dem rundt seg der nede i kjelleren. Han ville helst ikke selge dem. Bildene skal selvsagt fortsatt være sammen - i et eget galleri - et galleri med hans navn på. Tror du ikke at faren din ville ha det sånn?

Torill åpnet hanskerommet igjen, vippet med lokket og smekket det igjen med et smell:

-For å være helt ærlig, elskede Tor, så vet jeg ikke. Men jeg tror likevel det er riktig at du skal være den som jobber videre med planene om galleriet hans. Hun svingte hodet over mot venstre og tok i mot kysset hans.

Så kjørte de hjem for å betale barnevakten.

Pengemaskin

-Ikke lag noe stress av dette! ropte Lasse mot Vibeke.

-Ikke lag noe stress?! Herregud de tar jo hele arven din, og nå skal han latsabben Tor til og med få lønn fra arven din! skrek Vibeke tilbake.

-Nei! Han skal jo bare jobbe for oss slik at den blir enda større!

-Og det tror du på?!

Lasse satt bak bardisken i kjellerstua i deres nye hjem, mens hans kone stod på den andre siden av disken og ropte spyttende mot ham. Lasse stønnet og veivet med armene:

-Greit! Slapp av! Jeg gidder ikke krangle mer om dette! Så bråsnudde han og satte seg til ved PC’en.

Han hadde gjort det stort - eller større enn stort - i løpet av de siste to årene. Snakkebrikken var historie. Den hadde satt sine tydelige spor på kontoen hans. Viktigere var det at den hadde åpnet veien for ham innen dataindustrien. I firmaet som hadde kjøpt ham opp for en hårreisende pris, hadde han fått fri tilgang til all eksisterende software med beskjed om å lage noe nytt. Han kunne benytte alle mulige dataprodukter, og han hadde fått fryktelig mange penger. Det resulterte i at familien kjøpte seg et stort, gammelt hus i den lille byen. Mens Vibeke ominnredet og engasjerte håndverkere uten tanke på pris, skrev Lasse under på regningene. Han merket dem knapt fordi han hele tiden satt foran PC-skjermen og skrev nye programmer. Ikke til snakkebrikker, men til spill der det gjaldt å drepe flest mulig monstre ved hjelp av maskingevær eller andre utspekulerte våpen.

-Hvordan hadde det vært med et spikergevær? kunne han spørre ved et sent frokostbord.

-Hva i alledager er et spikergevær? spurte Vibeke.

-Et gevær som skyter spiker i stedet for vanlige kuler.

-Hva er i veien med de gammeldagse maskingeværene?

-Alle spill har jo gammeldagse maskingevær!

-Jamen, så prøv et spikergevær da! svarte Vibeke og ryddet av frokostbordet før Lasse hadde smurt ferdig det første rundstykket.

Så glemte han rundstykket og gikk ned i den nymalte kjellerstua og omprogrammerte maskingeværet til å bli et spikergevær.

Daglig leder

Tor Sorg visste ikke hvor han skulle begynne, så han startet like godt på bunnen.

-Hva gjør egentlig en leder av en stiftelse? spurte han Torill. Hun slet med et strikketøy i hendene. Ville gjerne få til et plagg sønnen kunne ha nytte av, men så langt virket det hele håpløst. Hun var irritert:

-En leder leder, svarte hun kort.

-Ja, men hva skal jeg lede? Jeg er den eneste ansatte?

-Så led deg selv.

-Du verden hvilken innsikt. Hjertelig takk for din enorme støtte i en vanskelig tid.

Torill kastet fra seg strikketøyet og hadde et par sarkasmer klar på tunga, men da hun så inn i øynene til samboeren, forstod hun at han trengte noe annet enn sarkasmer. Hun himlet med øynene og sukket:

-Sorry Tor. Jeg prøver å være en god mor som strikker vintertøy til sønnen, men strikking ligger visst ikke for meg. Fanken heller, her har jeg strikket på en genser med OL-mønster, og så blir det en sammenfiltret ullhaug i ubestemmelige farger. Hun viste strikketøyet fram for samboeren som nikket etterteksomt.

-Ikke lat som om du er interessert, sa Torill og fortsatte:

-Glem det. Hva du skal gjøre som daglig leder? Punkt en:

Lei et kontorlokale, så slipper jeg å ha deg løpende rundt her hele dagen. Eller for å være alvorlig: Stiftelsen trenger et lokale, et med skilt på utsiden slik at folk ser det er liv i galleri Rim - selv om galleriet ikke er der ennå. Når du har leiet lokalet og har satt inn noen kontormøbler, en PC og noe sånt, så anskaffer du en telefonsvarer og en grundig oversikt over stiftelsens økonomiske situasjon. Det er i øyeblikket din viktigste oppgave: Å passe på pengene som kommer inn, og at stiftelsen får de pengene som stiftelsen har krav på. Greit?

Tor Sorg stod foran henne med armene hengende rett ned og nikket:

-Greit.

Dagen etter leide han et lite kontorlokale i byens sentrum. Han kunne ha fått noen svært brukte kontormøbler av sin gamle arbeidsgiver - lokalavisa - men valgte etter krav fra Torill å kjøpe nye. Samtidig kjøpte han en telefon, en telefonsvarer og en PC han ikke visste hva han skulle bruke til. Da han hadde stilt opp alt sammen i det beskjedne rommet, så det ut som et kontor. Så gikk han et par kvartaler opp til skilt-designeren og ba om et fasadeskilt som syntes.

-Hva skal det stå, var skiltmakerens naturlige spørsmål.

Tor Sorg blåste opp kinnene og så tomt ut i lufta:

-Tjaaa...

-Det bør vel helst stå noe?

-Tjo...ellers blir det jo veldig bortkasta penger fra min side. Nei, unnskyld, jeg tøyser. Det skal stå «Stiftelsen Galleri Rim». Og om vi bruker Henning Rims signatur som utgangspunkt for utformingen, så blir det både vakkert og stilriktig. Tor Sorg la en kopi av Henning Rims signatur på disken og skiltmakeren smattet:

-Interessant. Det fikser vi. Skal du ha lys i’n?

-Visst fanken skal vi ha lys.

-Skal det blunke, eller rullere?

-Det skal lyse.

-Hvilken farge?

-Herregud hva man skal avgjøre. Det skal se ut som om Henning Rim har malt det. Du vet hvem Henning Rim er?

Skiltmakeren som til tross for sitt pistrete hår og luftige t-skjorte over en svært mager overkropp så ut til å være en av de store ignoranter, så irritert på Tor Sorg:

-Ække dum! Jeg vet at du, Tor Sorg, skal lede stiftelsen og at du ikke helt vet hva du skal gjøre. Her er et lite tips: Det er en hel liten by her som gjerne vil være med på jobben. Som gjerne vil delta for å markedsføre maler’n. Skjønner?

-Skjønner, svarte Tor Sorg og bukket seg ut av lokalene.

* * *

Etter fjorten dager hadde Tor Sorg den hele og fulle oversikt over stiftelsens økonomiske situasjon.

-Herregud, hadde jeg visst at det stod så bra til, så hadde jeg kjøpt en hullmaskin også, sa han til Torill, mens han så ned på sønnen som var i ferd med å sovne i armene hans.

-Og hva skulle du gjort med den hullmaskinen? svarte samboeren.

-Vettafaen, men den hadde tatt seg godt ut på skrivebordet.

-Ta heller en runde med Grrhard. Han er så tisseferdig at han snart lekker uten bruk av hullmaskin.

-Om du kler på Henning, så kan han være med i sportsvogna, svarte Tor og ringte til telefonsvareren på kontoret, men ingen hadde lagt inn noen beskjed.

-Kanskje du burde fortelle verden at det eksisterer et kontor som skal ivareta Henning Rims interesser? spurte Torill sursøtt.

-Mener du at verden ikke vet det?

-Tor Sorg! Du er av og til så godtroende dum at jeg kunne ha spist deg opp som om du var en vannbakkels med krem.

-Vet ikke riktig om jeg skal ta det som et kompliment eller som en fornærmelse.

-Velg selv. Men jeg ville kanskje foreslå en pressemelding sendt fra din nyinnkjøpte PC. Du har vel fax og modem i maskinen?

-Vettafaen.

-Ikke bann med min sønn i dine armer!

-Vettasøren.

-Det ordner vi i morgen Tor.

-Greit, nå går jeg og Henning ut så Grrhard ikke får blærespreng.

Grrhard bjeffet forsiktig for ikke å sprute over inventaret.

Rare dyr

Da Torill hadde installert modem og fax-program i stiftelsens PC og Tor hadde forfattet en pressemelding som ingen pressemann/kvinne kunne unnlate å bite på, ble det omtale i både lokal-, region- og riksaviser. Dessuten kom et team fra distrikst-TV og lagde et innslag om kontoret til stiftelsen for Galleri Rim. De ønsket å vise en foreløpig plan for galleriet, men det hadde ikke Tor Sorg, så han ringte heseblesende til Torill som straks tegnet en rask skisse. Den ble hovedoppslaget i distrikts-TV før Dagsrevyen, og ble i tillegg gjentatt i Dagsrevyen under den verbale overskriften: «Og her skal vi se hvordan det framtidige Rim-Galleriet vil bli seende ut».

-De kjøper jo alt mulig, sa Tor Sorg da Dagsrevyens ankermann med sitt velknytte slips, smilte mot dem og fortalte om det kommende Rim-galleriet.

-Overrasker det deg, Tor? ville Torill vite og fortsatte:

-De tilhører din egen menneskerase - sladrerne - de sladrer og forteller om hva de vil så lenge de føler at de gjør noe riktig. Og deres oppfatning av å gjøre noe riktig, er antagelig annerledes enn min oppfatning. Men hvorfor lure? Vi trenger den reklamen.

Tor Sorg følte seg støtt. Han oppfattet ikke seg selv som en sladrer, eller en tyster. Han hadde riktignok hoppet av journalistikken, men det var bare inntil videre. At han av og til - det siste året ganske ofte - hadde forbannet representanter for sin egen stand, betød ikke at han forbannet dem alle sammen. Ikke alle bakere er ekle kryp, selv om en av dem skulle finne på å pisse i brøddeigen.

For Tor Sorg var ikke journalistikk ensbetydende med å sladre. Han visste at mange mente det, men det overrasket ham at Torill var blant disse. Tor Sorg blåste opp et stort trykk som han slapp ut i et brått gufs:

-Inne i meg er jeg en journalist, og jeg er faen meg ikke noen sladrer! Jeg er en person med et ærlig ønske om å fortelle omverdenen noe jeg oppfatter som viktig - og det er jeg ikke alene om. Det finnes faktisk mange andre med det samme ønsket. Se på Morset, se på Åsmund og de andre sliterne i lokalavisa! Det er folk som veit hva det er snakk om. De veit at de jobber for leserne, at de jobber for å spre noe som er viktig, nemlig små og store nyheter. Nettopp det er viktig i en liten by. Det gir alle vi som bor her, noe felles å snakke om. Det igjen gir oss følelsen av å høre sammen. Hva hadde denne lille byen vært uten den samhørigheten tror du? Så kom ikke her og kall de skikkelige journalistene for tystere. Helvete heller!!

Torill så på ham, mens han lot sine øyne gnistre stygt og munnen jobbet overaktivt til Tor Sorg å være. Da han var ferdig, smilte hun, reiste seg og klemte rundt ham, mens hun sa:

-Tor Sorg, selv om du nå er daglig leder for Henning Rims stiftelse, så er du en jævla god journalist. Du er en slik journalist som vi hadde fortjent alle sammen. Fortsett med det. Kan jeg få en suss?

Og det fikk hun før hun fortsatte:

-Men jeg forstår meg ikke helt på deg. I det ene øyeblikket skjeller du ut yrkeskollegene dine og gjør narr av dem fordi de «kjøper alt», mens du i neste gir meg huden full fordi jeg er enig med deg.

Tor Sorg sukket tungt og gned seg i tinningen med begge hender før han svarte:

-Journalister er noen rare dyr. Skal vi være enig om det?

Hun nikket smilende som svar.

Barnevakt

-Se her, sa Lasse til nevøen Henning Rim, allerede passert to år, men først nå på besøk alene hos onkel Lasse, tante Vibeke, fetter Ludvig og kusine Alice. I deres nye, gamle hus i Lasses eget lekerom. Det var der han lekte med sine nye dataoppfinnelser og dit inn han tok med seg arbeidsgiveren når det nye skulle demonstreres.

-Se her, Henning. Dette har du aldri sett før. Det heter hologram, og det kan lekes med.

Lasse trykket ned en bløt knapp på den fargerike boksen han holdt i hendene og en litn geit løp ut på teppet mellom ham og nevøen.

«Jøss det er en geit,» tenkte Henning Rim.

«Og den er bare 10 cm høy. Kan den breke?» tenkte han, og i det samme mekret geita.

-Hører du hvordan den mekrer? Ropte Lasse begeistret.

-Geita bæ, sa Henning Rim.

-Ja, det er å mekre, svarte Lasse og trykket ned en ny bløt knapp samtidig som han styrte geita med en liten joystick på boksen. En liten gjeter dukket opp på teppet. Han hoppet og spratt og viftet med armene. Men geita løp foran ham og lot seg ikke fange.

-Se nå, sa Lasse og trykket på knapper igjen. Gjeteren ble brått utstyrt med skinnbrynje, hjelm av blankt stål og fikk et sverd i hendene. De små sterke beina hans var dekket med leggings av utsmykket skinn og de løp over teppet - mot geita mens sverdet i de små hendene ble hevet.

-Passe geita! Ropte Henning Rim.

-Ja,ja, men nå er det for sent, sa Lasse boblende av latter. Han lot den krigerske gjetern hogge hodet av geita så blodet sprutet utover teppet.

Henning Rim ble forbanna, men klarte ikke å få kroppen til å uttrykke sinnet. I stedet begynte han å gråte sårt.

Lasse trykket ned strømbryteren og slo av det tre-dimensjonale bildet foran dem.

-Det er ikke noe farlig, Henning. Det var bare et bilde. Se nå forsvinner blodet på teppet.

«Men hvorfor måtte du la ham drepe geita?» tenkte Henning Rim.

-Dette er noe helt nytt ser du. Dette skal jeg bygge opp til å bli det største dataspillet verden har sett. Da kan vi gjenskape historiske slag på parketten hjemme hos oss selv. Og vi kan slåss med vampyrer på badegulvet om vi ønsker det. Vi kan bygge opp en hel liten verden på kjøkkengulvet, og ødelegge den like etterpå. Er det ikke flott Henning!

Vibeke kom inn i rommet.

-Nå må du ikke skremme Henning sånn da, Lasse. Stakkar han gråter jo.

-Gråter?

«Du kan ikke la barn leke med de greiene der, Lasse», tenkte Henning Rim.

-Ungene kommer til å elske dette, sa Lasse, koblet boksen fra PC’en og la den i stresskofferten sin. Han klappet på lokket:

-Her ligger det mye gryn, mor.

Vibeke fniste og løftet opp Henning Rim:

-Det er første gang vi har fått lov til å være barnevakt for deg, kjære venn, men snart kommer det en annen barnevakt, mens vi er ute en tur. Onkel og tante skal bare bli borte noen få timer, så er vi tilbake hos deg igjen.

-Har hun kommet? spurte Lasse og lente seg over bardisken bak i rommet. Han løftet opp lokket på kjøleboksen og trakk fram en flaske hvitvin. Mens han vred om skrukorken med den ene hånden, trykket han inn e-mail-passordet sitt på PC’en med den andre.

-Skal du ha et glass før vi drar, spurte han.

-Kommer snart, skal bare legge Henning, svarte Vibeke og gikk opp vindeltrappen til etasjene over.

-Enning ikke tjøtt, sa Henning Rim.

-Jo, nå tror jeg Henning er trøtt, sa Vibeke, plukket med den ledige hånden opp den trådløse telefonen som lå på speilbordet og klikket inn nummeret til barnevakten:

-Hei du, det er fru Rim. Kunne du komme et kvarter før det vi avtalte? Fint du. Da sees vi. Så klappet hun igjen lokket på den lille telefonen og la den fra seg på et annet speilbord lenger inne i korridoren.

-Nå er Henning trøtt, sa Vibeke og la den lille gutten ned i sengen.

-Han likte det! skrek Lasse fra underetasjen.

Vibeke slapp teppet over Henning Rim og bråsnudde mot døra:

-Likte han det! skrek hun tilbake og stormet ut i korridoren. Henning Rim skalv da den lille kroppen hans trakk seg sammen i adrenalinsjokk som følge av det plutselige ropet.

-Han likte det som bare faen! skrek Lasse tilbake.

Hun raste ned vindeltrappen og kastet seg om halsen på ektemannen som drakk rett av hvitvinsflaska:

-Fikk du en e-mail nå? Jublet hun.

-Kjempe-e-mail. Bare fryd og latter. Han elsker det. Vi setter i gang world-wide-produksjon. Ikke et barneværelse kommer til å være uten. Alle vil ha det. Vi blir noe-inni-hælvetes rike jenta mi’!

-Gi meg en slurk også, skrek Vibeke.

Henning Rim hørte det og skrek fortvilet fra gjesterommet.

Alice og Ludvig kom ned skliende på gelenderet.

-Likte han det? Skrek Ludvig.

-Han likte det! Skrek Lasse.

-Likte han det! Skrek Alice.

-Han likte det som bare faen! skrek Lasse igjen.

-Vi avbestiller det restaurantbordet, vi bestiller hele restauranten! Skrek Vibeke.

-Selvfølgelig! skrek Lasse.

-Vi vil være med! skrek Ludvig og Alice i munnen på hverandre.

Vibeke summet seg og fjernet leppene fra hvitvinsflasken med en dyp kyssende lyd:

-Så, så. Nå skal pappa og jeg feire at pappa har lagt det store egget. Da må dere gjøre det hyggelig for barnevakten. Vi har mye godt i skapet til dere.

-Barnevakter er no dritt! Sa Ludvig.

-Barnevakter bare kliner, sa Alice.

-Så,så, sa Vibeke, fanget inn et barn i hver arm og føyset dem opp i stua der barne-TV sendte ut fargerike bilder av elefanter som blåste vann i ansiktene til hverandre.

Henning Rim skrek taust inn i en dyne som smakte av fabrikk.

Kvat

Da Henning Rim var tre år gammel og stort sett følte at han hadde forflyttet sjelen si fra baksetet til førersetet i den nye kroppen, kom han til å tenke på at Torill hadde hatt en venn da hun var på samme alder. Det var bare Torill som kunne se vennen, og han het Kvat. Hun hadde snakket med Kvat og lekt med Kvat, men hun var den eneste som visste at Kvat var der. Alle andre enn Torill hadde ledd av hennes frodige fantasi.

-Det er fantastisk hva barn kan få til, sa de.

-Det er egentlig ikke noe å le av. Hun lengter etter noen å leke med, hadde Henning Rim sagt.

Nå kom han til å tenke på Kvat fordi han egentlig var ganske ensom.

«Jeg har etterhvert fått munnen til å uttale hovedpoengene mine, og jeg har fått beina til å gå dit de skal. Hendene mine fungerer bra og hodet begynner å følge med i det jeg vil det skal følge med i. Men de som kaller seg voksne, er i en annen verden. Alle andre er i grunnen i en annen verden, bortsett fra Grrhard. Han er i min. Men Grrhard gidder ikke dele bildene sine med meg hele tiden, og da blir det ganske ensomt i denne barnetilværelsen. Ikke rart at barn finner på små venner som Kvat.» tenkte Henning Rim.

-Finner på? spurte Kvat. Han stod på gulvet foran Henning Rim. Han var omlag fem centimeter høy og lignet til forveksling på de små fuglene Snoopy i Knøttene stadig omgås med. Bortsett fra at det som var nebb på de små fuglene, var nese på Kvat. Han - for det var en han - hadde ikke bukser på - var blek i huden. Nesten hvit. På det lille hodet vokste det en tust hår som minnet om vissent gress. Øynene var store, men Henning Rim kunne ikke se fargen på grunn av de tunge øyelokkene. Kvat hadde ingen lepper - munnen syntes å være skåret ut i ansiktspartiet under nesa. Bak de usynlige leppene blinket det i jevne, firkantede tenner. Ørene hans var store og lyserøde ytterst. Når Kvat sto i motlys, så ørene nesten gjennomsiktige ut. Henning Rim ble egentlig ikke overrasket over å se ham.

-Vi har visst truffet hverandre før, mente han å si, men ordene ble annerledes i den tre år gamle munnen hans. Men Kvat forstod den slags språk, og meldingen ble klart mottatt.

-Javisst, men da så du meg ikke.

-Du er tross alt ganske liten, sa Henning Rim.

-Hva annet hadde du ventet av en liten fyr?

-Du sier noe. Du er formodenlig Kvat, han som Torill lekte med?

-Hvem ellers?

-Greit - fjollete spørsmål. Og nå hadde du tenkt å leke med meg?

-Leke?

-Ja er det ikke det du driver med?

-Nei, jeg bare er her hele tiden. Så kommer det av og til et lite menneske som er så nær gulvet at det kan se meg og snakke med meg. Jeg synes i grunnen det er hyggelig å ha et lite menneske å snakke med. Det blir for lite snakk, og jeg liker å snakke mye. Snakker du mye?

-Egentlig er det blitt lite av det de siste årene.

-Har du holdt kjeft de siste årene? ville Kvat vite.

-Nei, men jeg har ikke helt mestret konversasjonskunsten. Det vil si - inni hodet har jeg snakket som bare det - men det utenpå hodet har ikke klart å følge med. Ganske frustrerende, sa Henning Rim.

Kvat satte seg ned og plukket seg mellom de bitte små tærne:

-Da ville jeg blitt sprut pine hoppende dansende gnistrende gæærn.

-Dersom du ikke hadde kunnet snakke?

-Jepp - jeg lever av å snakke. Dersom jeg ikke får snakke, så blir jeg sprut pine hoppende dansende gæærn.

-Ikke gnistrende?

-Aha du følger med! Strålende. Dette skal bli et artig forhold.

-Har vi et forhold? ville Henning Rim vite?

-Vi har det nå, svarte Kvat.

-Allright, det er tross alt ikke et giftermål, sa Henning Rim og tømte ut esken med Lego-klosser foran Kvat:

-Nå skal jeg bygge et hus til deg. Du kan ikke løpe rundt i all offentlighet så naken som du er.

-Plager det deg?

-Plager og plager fru Blom, jeg har alltid vært vant til at folk har på seg en smule tekstiler over testiklene.

Kvat holdt seg om føttene, sperret opp øynene (nå kunne Henning Rim se at de var lysende blå) og rullet bakover til den lille rumpa hans stod rett i været. Han slapp en dundrende fis som ikke passet til den lille kroppen og brølte ut en voldsom, trillende latter. Så slapp han føttene sine, flatet ut og lå rett ut på ryggen med den runde magen pulserende opp i været mens han lo i voldsomme hikst. Latteren stanset like brått som den hadde begynt. Kvat satte seg opp igjen og fortsatte med å plukke seg mellom tærne mens Henning Rim stirret fascinert på ham. Så snakket den lille mannen igjen, som om ingenting hadde skjedd:

-Vi to skal få det morsomt en stund fremover.

-Skal vi?

-Selvfølgelig, svarte Kvat.

Henning Rim hørte Torills stemme fra stua:

-Nå leker han med seg selv.

-Er han ikke for liten til det? svarte Tor.

-Ikke tull! Hører du ikke hvordan han skravler.

-Ja, men hva sier han?

-Han leker, Tor. Jeg har aldri hørt ham leke så aktivt med seg selv før.

-Leker han aktivt med seg selv?

-Jeg kvæler deg, din gris! Det er sønnen din du snakker om.

-Slapp av, jeg bare tøyser. Du har selvsagt helt rett - som vanlig. Jo det er artig å høre på ham. Skulle bare ønske at jeg skjønte hva han sa.

Henning Rim kniste og Kvat ble rød i ansiktet av innestengt latter.

Kvat lever

Grrhard likte ikke Kvat. Han var ikke sikker på om han så ham, men han kjente lukten av ham. Grrhard fnyste og la seg i det motsatte hjørnet på barnerommet når Kvat var til stede, og det var han stort sett hele tiden etter at han først hadde vist seg.

-Ikke vær så grinete, Grrhard, sa Henning Rim irettesettende til sin firbente venn:

-Kom og hils pent på Kvat.

Men det ville ikke Grrhard. Han hadde gjort det første gang Henning Rim ba ham om det, men da hadde Kvat stukket en arm opp i hvert av neseborene hans, og det syntes Grrhard ble i meste laget.

«Jeg gidder ikke ha noe med den lodotten å gjøre», sendte Grrhard tilbake i et irritert bilde og knurret.

Kvat rullet seg på gulvet og gråt sårt:

-Jeg er et uelsket barn. Jeg er et uelsket barn. Alle lodotters opphav nekter å ha noe med meg å gjøre!

Så reiste han seg, slo seg på brystet og lo rått:

-Jeg er min egen herre! Jeg driter i alt!

Henning Rim blåste ham bortover gulvet og stirret strengt på ham før han fanget den lille kroppen inne i hånden sin og løftet ham bort til Grrhards snute:

-Hva om Grrhard spiste deg opp?

-Jeg driter i alt! skrek Kvat:

-Og nå driter jeg i hånden din!

Henning Rim slapp den lille sprellende fyren og så på håndflaten sin med vemmelse:

-Fanken heller Kvat, du er en jævla gris!

-Ja, men jeg er en ganske SØT, jævla gris?

Torill åpnet døra til rommet og kikket inn:

-Leker du med Grrhard, Henning?

-Nei med Kvat. Han så moren inn i øynene for å sjekke reaksjonen. Hun hadde tross alt lekt med Kvat selv en gang.

-Javel, sa hun og lukket døra. Henning Rim satt stille og tellet sekundene. Da han hadde kommet til 23 gikk døra sakte opp igjen:

-Hvem lekte du med, sa du Henning?

-Jeg leker med Kvat. Han sitter der, sa Henning Rim og pekte mot Kvat som satt på magen til en plastikk-drage og viftet med beina mens han stirret ut i lufta med store, påtatt uskyldige øyne.

-Hun kan ikke se meg mer! Hun kan ikke høre meg mer! messet han.

-Kvat? spurte Torill.

-Kvat, svarte Henning Rim.

Torill lukket døra og gikk ut i hagen der Tor bannet over gressklipperen som ikke hadde til hensikt å starte. Henning Rim løftet opp Kvat og satte ham i vinduskarmen som et spionkamera med mikrofon:

-Nå vifter hun med armene, sa Kvat:

-Nå tar hun tak i skjorta hans og ... nei, han vrir seg unna. Hva sier hun? Noe om..jo: «Han snakker om Kvat». Hurra, jeg er blitt kjendis! Så sier Tor noe. Han er bare spørsmål. Og nå sier hun...hysj...: «Jeg lekte også med en fantasifigur som het Kvat». Fantasifigur?! I jøssenavn! Nå tråkker hun fram og tilbake. Tor behøver ikke klippe gresset nå, for hun har tråkket det ned likevel. Tor sier noe med spørsmål igjen. Fint at mora di har så høy stemme. «Jeg sier jo at jeg aldri har fortalt noen om Kvat. Mamma og pappa er de eneste i verden som vet at jeg lekte med en fantasifigur som het Kvat.» Nå sa hun fantasifigur igjen!! Henning, er jeg en fantasifigur?

-Klapp igjen, hva sier de nå?

-Pappan din sparker på gressklipperen og ser mot vinduet her. Han sier noe med «tilfeldighet». Å dæven, nå blir mora di sur! Håper ikke faren din hadde foten sin der hun trampet. Nå kommer hun inn igjen.

De hørte de raske skrittene til Torill i gangen, så gikk døra opp og hun kom svært påtatt rolig inn:

-Er Kvat her nå Henning? spurte hun og smilte mot sønnen, som en edderkopphunn like før hun skal ete edderkopphannen hun elsker.

-Han sitter i vinduskarmen, svarte Henning Rim og pekte med hele armen.

-Forræder! skrek Kvat.

-Jammen hun kjenner deg jo fra før av, ropte Henning Rim tilbake.

-Hva sier du Henning?! Torill klarte bare nesten å tildekke hysteriet i stemmen sin.

-Du kjenner jo Kvat. Du har lekt med ham selv, sa Henning Rim og foldet de små hendene sine i fanget, mens han skakket på hodet og så på moren. Hun stirret tilbake på ham og pustet tungt gjennom nesen flere ganger. Så satte hun seg på sengen hans, støttet hodet i hendene og blåste lungene tomme for luft. Hun trakk pusten igjen, tenkte seg om og sa:

-Du sier så mye rart du Henning. Øynene hennes saumfarte rommet, men stanset ikke ved Kvat som veivet med armene som en skibbrudden når et fly passerer, og fortsatte:

-Da jeg var liten, hadde jeg også en liten venn jeg lekte med. Han het også Kvat av en eller annen merkelig grunn. Han var ganske rampete, så vi hadde mye moro sammen. Bare lek med din Kvat du, vennen min. Nå skal mamma ut og passe på at ikke pappa spiser opp gressklipperen.

-Få ham til å spise gresset i stedet, så slipper han klippe det! skrek Kvat.

Torill reiste seg brått og blekt. Hun lukket døra forsiktig og trampet ut til Tor som svettende skrudde ut gressklipperens tennplugg.

-Nå sier han ganske høyt «Hva gjør egentlig en tennplugg», boblet Kvat lattersprengt fra vinduet.

Henning Rim sugde på melketennene sine, lukket det ene øyet og tenkte. Så smilte han:

-Nå fikk mamma Torill noe å tenke på.

Kvat tok en fem-dobbel salto på vei ned til gulvet, men landet på ryggen til Grrhard som glefset dovent etter ham.

-Hva gjør egentlig en tennlugg? spurte Kvat.

-Jeg er en tennplugg, svarte Henning Rim, men han skjønte ikke hvorfor han sa det.

Henning hos Rita

-Nå må du ikke være så hysterisk. Henning og jeg er verdens beste venner. Og selv om du synes jeg er ei gammel kjerring, så kan jeg ta meg av ham i ei uke, sa Rita til datteren.

Det var vår og livet sprengte på under føttene til Henning Rim der han stod ute i sin tidligere hage sammen med sin tidligere hustru, nå mormor. Han var tre og et halvt år og foreldrene skulle for første gang reise bort i flere døgn fra ham: En uke i Trøndelag for å vedlikeholde Rimgården.

-Det er ikke det jeg mener, mamma. Men du lover å ringe dersom det er noe? Du har mobilnummeret?

-Du har spurt om det femten ganger allerede, og hver gang har jeg svart at du har skrevet det opp på minst tjue forskjellige lapper. Herregud jente, skal du emigrere til en mørk urskog?

-Kom hit lille ramp, sa Tor Sorg, satte seg på huk foran Henning Rim og brettet ut armene. Sønnen krøp inn i det trygge favntaket, lot seg løfte opp, og ble kysset på begge kinn, før faren hvisket i øret hans (men han hvisket så høyt at alle hørte det):

-Bare kjør hu mormor litt, hu har godt av litt trim.

Torill kom til med bekymret blikk:

-Nå må du være snill med mormor, gutten min. Ikke brekk ryggen, ikke knus noe verdifullt.

-Hilse Rimgåjden, sa Henning Rim og forbannet munnen sin igjen fordi den aldri kunne klare å formulere et ord rent.

-Hilse til Rimgården? Javisst...selvfølgelig skal jeg hilse til Rimgården, sa Torill og sendte et skrått øyekast til moren, mens hun kysset sønnen på munnen.

-Jada,jada, han sier mye rart. Barn i den alderen sier mye rart. Du skulle bare hørt deg selv, formante Rita.

Så fikk de omsider satt seg i bilen, og kjørte ut av gården, mens de vinket ut av vinduene - en pappa-arm på den ene siden og en mamma-arm på den andre. Grrhard stod i bilens bakvindu og presset den fuktige snuten mot glasset.

-Hvoffo skal ikke Grrhard være her? ville Henning Rim vite.

-Grrhard synes det er morsomt å komme opp til Trøndelag, vet du. Det får vi unne ham, svarte Rita og tok hånden hans:

-Nå går vi inn og lager vafler. Besteonklene Vilhelm og Fredrik kommer innom etterpå.

-Besteonklene, svarte Henning Rim fornøyd.

Henning Rim hadde elsket sin lillebror i sitt forrige liv, men han elsket ham om mulig enda mer i det nye. Nå virket Vilhelm så hjelpesløs når han fikk et lite barn på fanget.

«Den hjelpesløsheten så jeg aldri i øynene hans forrige gang», tenkte Henning Rim:

«En del av ham ville gjerne ta seg av et barn, mens en annen del av ham vet at det aldri vil bli noe av. Så i stedet har han fått Fredrik - men han er selvsagt et dårlig surrogat. Han er liten i kroppen, men han er svært stor i personligheten.»

Mens Rita stod på kjøkkenet og stekte vafler og stua der Henning Rim satt og bygget med Lego-klosser, ble fylt av søt vaffelllukt, dukket Kvat opp fra et sted som bare Kvat visste om.

-Hvorfor sitter du alltid og bygger med de fjollete klossene? spurte den lille fyren mens han viftet med de nesten gjennomsiktige ørene.

-God trening, svarte Henning Rim.

-God trening for hva?

-For hendene mine.

-Jøss, jeg har kjent en del små mennesker opp gjennom årene, men har aldri kommet over noen som driver og trener seg opp ustanselig. Hva er det du trener til?

-Til å kunne overta styringen av kroppen min.

Kvat satte seg ned foran Lego-byggverket og klødde seg grundig i skrittet, rynket på den store nesen og klødde seg litt i den også, før han etterlignet Torills stemme og sa:

-Jeg har egentlig alltid lurt litt på deg Henning.

Kvat hevet de tunge øyelokkene sine helt - ganske uvanlig til ham å være - og så Henning Rim rett inn i pupillene.

-Har du vært sammen med mange små mennesker tidligere? spurte Henning Rim.

-Aha! En avsporing! ropte Kvat, klødde seg i tinningen, tenkte og fortsatte:

-OK, jo jeg har vært sammen med en del generasjoner. Men ingen av dem har hatt interesse av å trene seg opp til noesomhelst. Alle har vært interessert i å gjøre unødvendige ting. Og det har i grunnen passet meg best. Du kan gjøre mest moro rundt små mennesker som ikke har noen mening med det de gjør.

-Men jeg har en mening med alt jeg gjør. Jeg må lære kroppen min til å lystre sjelen min, sa Henning Rim og monterte den siste klossen som fikk byggverket hans til å ligne rådhuset i Oslo.

Kvat satt overraskende stille i flere sekunder, mens han stirret på Henning Rim. Den utskårne munnen hans var sammenknepet, men beveget seg for å vise at han sa mye inne i hodet sitt. Øynene hans var likevel innstilt på Henning Rims pupiller, så sa han:

-Egentlig tror jeg at du lurer meg, og at du lurer alle de andre. Egentlig tror jeg at du er et stort menneske inne i et lite menneske.

-Egentlig har du helt rett, og slik har det vært med alle de små menneskene du har vært sammen med tidligere også, men ingen av dem har visst om det selv. Jeg er den første du har truffet, som vet om det. Vil dette kunne komplisere forholdet vårt, tror du?

Kvat rugget fram og tilbake mens han tenkte og pratet med seg selv bak den lukkede munnen. Så bustet han til det allerede bustete håret sitt, spratt opp og skrek:

-HJELP HJELP, det er en forræder i blant oss!!

Han løp fram og tilbake foran Henning Rim og veivet med de små armene der fingrene spriket som små barnåler. Så satte han seg ned foran rådhus-modellen, trakk pusten og fortsatte rolig:

-Dette kan jo bli riktig morsomt! Jeg kan jo lære litt om de store menneskene også.

-Ja, ikke sant? Dersom du ikke maser så jævli bestandig, så kan du få lære en hel del om de store menneskene. Du kan lære en hel del om den store Henning Rim dersom du har lyst til å følge med.

-Sa du «jævli»? Små mennesker sier ikke «jævli». Skal jeg fortelle deg noen av de stygge ordene mine?

-Kom igjen.

-Søren, faen, ræva, hælvete, fitte, drittsekk, knulle, rabarbra!! ropte Kvat med armene ut som en operasanger midt i en arie.

-Rabarbra? spurte Henning Rim.

-Ja, er ikke det stygt?

-Det er en nyttevekst.

-Fanken, da er jeg blitt lurt, svarte Kvat.

-Har du det morsomt? spurte Rita fra kjøkkenet. Vaflene var ferdig og det surklet i kaffetrakteren. Henning Rim kjente hvordan den deilige kaffelukten blandet seg med vaffellukten.

-Prater med Kvat, svarte Henning Rim.

-Er Kvat her? spurte Rita.

-Han sitter der, svarte Henning Rim og pekte mot den lille fyren som brått ble blekere enn vanlig:

-Hun kan se meg, hvisket han engstelig.

-Kan du se ham? spurte Henning Rim mormoren og sin tidligere ektefelle.

Rita stilte seg opp foran ham med vaffelfatet i hendene. Hun så ned på den lille gutten og kopien av rådhuset i Oslo. På rådhusplassen satt Kvat.

-Javisst, svarte hun, satte fra seg fatet på spisestuebordet og gikk ned i knestående:

-Hei, Kvat! Husker du at vi to lekte sammen da jeg var liten?

Kvat som fortsatt satt på sin lille runde rumpe, aket seg bakover og ristet på hodet så den store nesen disset.

-Joda. Jeg har forandret meg en del siden den gang, men det har ikke du.

-Jeg forandrer meg aldri, svarte Kvat forsiktig.

-Nei jeg ser det. Du er like søt og rampete som da jeg lekte med deg. Ikke lær Henning noen stygge ord, dem vil han likevel til å lære når tiden kommer. Forresten så er ikke rabarbra et stygt ord som du påstod da jeg var liten.

Kvat rødmet og kremtet:

-Men det er veldig et ord. Det burde egentlig vært stygt.

-Da jeg var liten, sa Rita henvendt til Henning Rim, -sa jeg «rabarbra» når jeg ble sint, fordi jeg trodde det var så fryktelig stygt. Det hadde jeg lært av Kvat.

«Men kjenner du igjen meg?» tenkte Henning Rim og så opp i øynene hennes. Hun så tilbake et sekund lenger enn nødvendig. Så rettet hun blikket mot Kvat igjen:

-Det var hyggelig å se deg igjen, Kvat. Ha det moro sammen med Henning!

Så reiste hun seg, fant fram en kaffeduk som hun la på salongbordet og dekket på finserviset. Så plasserte hun vaffelfatet midt på bordet, før hun hentet syltetøy, smør og t-skjeer. Henning Rim så smilende på Kvat som var stum hele tiden, så sa den lille fyren:

-Jeg tror hun liker meg fortsatt?

-Jeg gjør det, svarte Rita fra salongbordet.

Vafler og fantasi

Rita hadde kjøpt en liten rød plastikkstol til Henning Rim. Den satt han på inntil salonbordet med en asjett like under haken. På asjetten ble det stadig lagt en nysmurt vaffel med syltetøy på. Han gaflet det i seg, men skulle gjerne hatt kaffe ved siden av - ikke brusen Rita hadde helt opp i et glass til ham.

-La nå gutten få litt kaffe, sa Fedrik. Det glitret i øynene hans.

-Jeg vet du har vanskelig for å se forskjellen, Fredrik, men Henning er altså bare et barn på tre år, svarte Rita og smurte på en ny vaffel til dattersønnen.

-Tre og et halvt, få smake kaffe ‘a, sa gutten.

Rita sukket.

-Gutten må lære seg å like kaffe, svarte Fredrik lurt og lot bena dingle over gulvteppet.

-Så du vil smake på kaffe, Henning? spurte Rita i en barnevennlig tone.

-Kaffe! ropte Henning Rim.

-Av og til er du en plage, Fredrik, innskjøt Vilhelm. Han hadde lent seg tilbake i stolen og holdt høyrehånden over den trinne magen. Han elsket Ritas vafler og hadde stappet i seg for mange som vanlig.

-Kånjakk! ropte Henning Rim.

-Hva var det han sa? spurte Rita med øyenbrynene helt opp i hårfestet.

-Kan banne på at den lille fyren ba om konjakk, sa Vilhelm og festet høyrehånden til armlenet.

-Jeg bør antagelig varsle barnevernet om foreldrene dine, sa Rita, reiste seg, hentet et krus, fylte det halvt med kaffe og etterfylte grundig med fløte. Så satte hun det foran barnebarnet som gulpet det energisk i seg før han så opp på henne med strålende øyne.

-Men konjakk får du ikke, sa Rita.

-Hva med oss? spurte Vilhelm.

-Herregud, det er nesten uproblematisk å ha ett barn hos seg - men tre!

-Bare konjakk til to av dem, sa Vilhelm forsiktig.

Rita lo, og hentet glass og flaske. Henning klatret ned fra den lille røde plastikkstolen og klatret opp i fanget til Vilhelm. Den store magen hans var god å lene seg mot og den voksne lillebroren smilte ømt ned mot hodet til barnet.

-Han har med seg Kvat hit, sa Rita, da hun hadde helt opp i glassene og nippet til sitt eget. Hun så på Henning Rim da hun sa det.

-Er det en såpe, eller et kosedyr? spurte Vilhelm og brettet leppene rundt kanten på konjakkglasset.

-Det er Kvat, svarte Fredrik med et smil.

-Kjenner du ham også? Rita stanset hånden på vei mot glasset.

-Mange kjenner Kvat, sa Fredrik.

Vilhelm tok en voksen slurk av konjakken og rundet smaken med en slurk kaffe:

-Ergo: Det er et nytt vaskepulver - uten blekemidler formodentlig. Eller er det skånsomt mot hendene? Inneholder det Provitamin B+ eller noe annen slags rakkerskap?

-Lekte du aldri med Kvat da du var liten? undret Rita.

Vilhelm så forfjamset ut:

-Mener du at det er noen som heter Kvat? Han tenkte seg om:

-Lekte og lekte? Jeg vet ikke, men når du sier det så alvorlig, så skjønner jeg jo at dette er mer enn et vaskemiddel, eller et kosedyr. Trodde kanskje at navnet «Kvat» var noe barn brukte på kosedyr - eller at vaskemiddelprodusenter brukte på produktene sine.

-Lekte du aldri med Kvat? gjentok Rita, og la til:

-En som bare du visste om?

-Tror ikke jeg kalte ham Kvat, men når du nevner det, så lekte jeg med en liten fyr som jeg senere i livet har tenkt på som en fantasifigur.

-Har du tenkt på hva fantasi er? innskjøt Fredrik.

-Det var voldsomt til utspørring her i kveld. Hva fantasi er? Nei, det er vel fantasi...det er vel noe som foregår inne i hodet på den som benytter fantasien sin.

Vilhelm begynte å bli irritert.

-Ikke bli irritert, Vilhelm, fortsatte Fredrik:

-Fantasi kan også være en liten åpning til alt det fantastiske som finnes utenfor den lille åpningen.

-Å nei! Nå begynner han igjen, sa Vilhelm, rettet blikket mot Rita mens han klappet Henning Rim på hodet. Han klappet så energisk at det kunne se ut som om han forsøkte å tildekke guttens ører.

-Du skjønner, sa Fredrik til Rita: - Vilhelm har alltid vært redd for fantasien. I fantasiens verden er det så mange rare muligheter som gjør Vilhelm engstelig, fordi virkeligheten i fantasiens verden ødelegger Vilhelms virkelighetsoppfatning.

Fredrik humret og tygget i seg en ny vaffel med mye syltetøy på. Rita så fra svogeren til svogerens lille samboer:

-Jeg skjønner ikke helt hva dere krangler om, men jeg er overbevist om at Fredrik kan vise oss hva vi egentlig diskuterer: Nemlig ethvert barns fantasifigur.

Hun så mot Fredrik med bedende øyne. Han nikket med et lite smil og beveget høyrehånden som om han ville si at noe var servert: På bordet satt brått en unormalt stor versjon av Kvat. Han var på størrelse med en velvoksen gymnasiast og han satte ikke pris på å bli framvist i nærbilde:

-Rabarbra også! skrek han:

-Jeg sitter med rompa oppi vaffelfatet!

Henning Rim lente ansiktet mot besteonkel Vilhelms skjorte-overarm og lo trillende.

«Kan et barn ha det bedre?» tenkte han.

-Nei, ikke så lenge du har besteonkler som oss, sa Fredrik med glitrende øyne.

-Hva sa du? sa Rita, mens Vilhelm ristet på hodet med et tynt, oppgitt smil om munnen.

* * *

-Nå har mamma, pappa og Grrhard kommet fram til Rimgården, sa Rita da hun la på telefonrøret og løftet en nybadet Henning Rim i armene sine. I den lyseblå pyjamasen lignet han en liten lyseblå bamse. Gutten smilte trøtt.

-Nå skal du få legge deg.

-Natta, sa Henning Rim.

-Kan jeg først få lov til å legge deg i sengen?

Hun bar Henning Rim ned på gjesterommet der barnesengen stod. Alle bildene maleren Henning Rim hadde lagret der tidligere, var plassert i kjellerstua sammen med alle de andre bildene. Der stod de trygt forvart i oppsatte reoler, bak gjenmurte vinduer samt en brann- og innbrudssikker dør tilkoblet flere alarmer.

-Synge? spurte Henning Rim i et langt gjesp i det han la seg på puta. Og Rita sang mens hun strøk gutten ømt over håret:

-Når trollmor har lagt sine 11 små troll, og bundet dem fast i halen...

Mens hun sang, gikk tankene hennes. Hun ville tro at den lille gutten forstod hva hun følte for ham, men hun var ikke sikker på om hun trodde det likevel. Til tross for det, følte hun en enorm varme, en enorm kjærlighet til det lille menneskebarnet som lå i halvdøs i den sengen hun hadde kjøpt nettopp for å ta i mot barnebarn som skule overnatte. Alice og Ludvig hadde benyttet den kanskje bare en gang hver, hun var ikke sikker. Men lille Henning hadde sovet i den ofte og han ga endatil uttrykk for at han satte pris på det. Inne i seg håpet hun at det lille barnet satte pris på å være i nærheten av henne. Hun ble varm rundt hjertefestet når gutten tiltalte henne som mormor. Det kokte rundt hjerte hennes når gutten la seg trygt til å sove etter at hun hadde lagt ham til sengs. Hun hadde følt den samme varmen da Lasse og Torill var små barn, men den hadde bare flakset forbi.

«Jeg hadde aldri tid til å nyte den følelsen», tenkte hun beskjemmet og strøk den lille gutten over håret:

«Men nå har jeg plutselig tid til det. Tid til å la følelsene få fylle meg. Det er godt», tenkte hun, kysset Henning Rim på pannen og listet seg ut av rommet. Han sov allerede, og hun svevde. Utover kvelden måtte hun stadig innom gjesteværelset, for å se til at hennes lille gutt pustet og hadde det bra.

-Jeg har bare noen ting felles med deg, og det er et par tre kromosomer, samt et etternavn, men likevel elsker jeg deg som om du skulle være mitt eget barn, hvisket hun til gutten som sov med ansiktet helt inntil en liten tøyhund. Hun forstod ikke følelsen, men ville ikke være foruten.

Tar ansvar

-Det er nesten som vi aldri har vært borte herfra, sa Torill.

-Ja, men det har tatt sin tid, svarte Tor Sorg. De satt foran peisen og stirret inn i flammene som slikket på en bjørkekubbe.

-Dette er bedre enn TV, sa Tor Sorg og sukket med velbehag. I den ene hånden holdt han en nyåpnet flaske øl.

-Ja, ingen programleder, svarte Torill søvnig.

-Og det beste: Ingen producer. I vår TV bare skjer det.

-Hva da? Torill var trøtt etter den lange kjøreturen. Det knirket i det gamle huset. Varmen fikk treverket til å utvide seg.

-I vår TV hjemme er det alltid noen som bestemmer hva som skal skje. Det kan være produceren som sier at nå skal det bildet på. Eller det kan være regisssøren som sier at nå tar vi den scenen slik. Og så blir det sånn som han sier.

-Han, spurte Torill ertende.

-Unnskyld, unnskyld. Jeg bøyer mitt hode foran dine små, lekre føtter, sa Tor, satte fra seg flasken og bøyet seg mot de bare føttene hennes som hun strakk mot den varmende peisen. Han tok om den ene foten hennes, løftet den og kysset hver tå.

-Tor da, din gris! Jeg har ikke vasket de bena i hele dag.

-Og så? mumlet han med munnen full av en stortå med rester av neglelakk på.

* * *

-Hvordan skal det egentlig gå med Rimgården, nå som pappa er borte? Torill satt på den slitte steinhella foran inngangsdøra. Hun var tilgriset med hvit maling på den slitte jeansen og den enda mer slitte boblejakka hun benyttet som malejakke. Hun veivet med en bred malekost, mens hun snakket.

-Hva mener du? svarte Tor. Han stod oppe i stigen på sørveggen og bannet hver gang det dryppet maling i ansiktet hans. Det verste han visste bortsett fra å male hus, var å male oppunder mønet på hus.

-Hvem skal ta vare på dette stedet nå? sa Torill og slo ut med penselhånden så hvitmalingen sprutet på gresstustene nedenfor.

-Det skal selvsagt vi - vi arvingene. Rita, Lasse. Vibeke, Vilhelm, Fredrik, du og jeg.

-Mamma orker ikke være med på jobbing her oppe, det vet du. Lasse og Vibeke er blitt for fine for et sted som dette. Jeg hørte Vibeke snakke om Rimgården for noen måneder siden. «Det er så møkkete der», sa hun. Så dem kan vi glemme. Vilhelm og Fredrik? Ja, kanskje, men jeg kan ikke se noen av dem for meg oppe i en stige for å male en vegg. Langt mindre bytte ytterkledning, eller grave opp vannledningen.

-Og hvem har vi igjen da? spurte Tor og bannet over et stort malingdrypp som traff ham på overleppa.

-Det er vel bare oss igjen?

-Og det er vel akkurat nok?

-Klarer vi det da, Tor?

-Har vi noe valg?

Torill så utover fjorden. På den andre siden lå fjellene runde og forventningsfulle som om de hvert øyeblikk kunne komme til å bevege seg. Samtidig var de dunkelt skumle med sin tunge masse som var kledd med bjørk og furu. Himmelen over var vårblå slik bare en vårformiddag i en trang trøndelagsfjord kan være. En veldig snill bris tok med seg vårvarmen fra sola og lot den gli over ansiktet hennes. Det luktet frisk myr og salt sjø. I bakken ned mot fjorden så hun hvordan det presset på i hver liten knute av en vekst som aktet å suge lys og vann for å komme opp og fram. Helt nede i fjæra løp Grrhard etter en stein han hadde dyttet løs med snuten. Midt på vannspeilet i fjorden lå Kattøya og døset med speilbildet av fjell rundt seg. Et vindkast rotet til en bit av bildet.

-Nei mannen min. vi har ikke noe valg, sa Torill stille, reiste seg og gjenopptok malingen av sørveggen.

-I morgen kan du røske opp noe av det visne ugraset rundt huset, mens jeg forsøker å skjønne noe av hvordan jeg kan fikse gulvet i entreen, sa Tor fra stigen.

-Du får bruke Rim-metoden, svarte Torill og lo opp mot samboeren som gliste tilbake med et hvitprikkete ansikt:

-Rim-metoden?

-Pappa sa alltid det når han ikke visste hvordan han faglig sett skulle løse et håndverksproblem. «Da får vi benytte Rim-metoden». Det er derfor alt er skjevt her på Rimgården. Hele slekta mi har benyttet Rim-metoden i alle generasjoner.

-Ja, men det har fungert. Rimgården henger fortsatt sammen, sa Tor fornøyd. Han var ferdig med mønet og klatret ned stigen.

Pingvinen vil fly

Rita hadde noen slitsomme, deilige dager mens Torill og Tor var på Rimgården og klinte inn sørveggen med ny maling.

Helt siden hun første gang alene hadde hatt med seg dattersønnen inn i den tidligere kjellerstua, hadde hun merket hans voldsomme glede over rommet. Rita var overbevist om at lille Henning gjenkjente det rommet han var født i.

-Han kjenner det igjen, hadde hun sagt til Torill.

-Nå må du roe deg ned, modern. Han er bare et bittelite barn, svarte datteren.

-Greit, men han kjenner det igjen uansett, pleide Rita å svare og bar barnet ned i sitt fødselskammer, som hun kalte det.

Hun så alltid frem til de gangene hun alene kunne ta med seg barnebarnet ned i rommet, holde ham på armen og føle hvordan den lille kroppen ble fylt med energi og lyst til å utforske omgivelsene.

Da hun formiddagen etter at Torill og Tor hadde reist, foreslo for Henning Rim å gå ned i kjellerstua, lyste han opp og kom mot henne med opprakte armer:

-Kjellestua! ropte han og lot seg løfte opp, selv om han var stor nok til å kunne gå ned trappa og inn døra selv.

Hun løftet opp gutten og gikk ned trappa. Det kompliserte alarmsystemet og den tykke ståldøra irriterte henne, men hun tastet inn den korrekte koden, det sukket i låsen og så gikk de inn. Hun kjente på kroppen i armene sine at gutten var like andektig som henne.

-Her ble du født, vennen min, hvisket hun.

-Jaah, hvisket han tilbake mot kinnet hennes.

-Her nede stod bestefar og malte alle bildene sine, hvisket hun videre, slik hun alltid hadde gjort når hun gikk inn med barnebarnet i armene.

-Jaaaaah! hviske-ropte Henning Rim med munnen helt inn mot øret hennes, før han lot blikket gli over lagerhyllene med malerier.

I det ene hjørnet stod staffeliet slik maleren Henning Rim hadde etterlatt seg det før han tok sin siste tur til Rimgården. På det malingtilsølte stativet stod fortsatt bildet av skyen som presset seg vei gjennom fjellmassivet. Et av de siste bildene Henning Rim hadde malt og det samme bildet Torill hadde latt fingeren vandre langs linjene på like før hun fødte sin sønn. Rita hadde ikke hatt hjerte til å sette akkurat det bilde i en hylle. Ved siden av staffeliet stod Henning Rims trillebord med alle plastflaskene med akrylmaling, glasset med penslene, blyanter, en skisseblokk, en liten lommekniv og annet han likte å ha i nærheten når han malte. Foran staffeliet stod fortsatt den slitte kontorstolen Henning Rim hadde benyttet.

Mormor Rita hadde gjort det til en tradisjon at hun alltid først gikk bort til sky-bildet når hun hadde med seg dattersønnen i armene.

-Kjenner du det igjen Henning? hvisket hun.

Vanligvis svarte barnebarnet med uforståelig babbel når hun stilte spørsmålet. Denne gangen var det annerledes. Hun kjente hvordan musklene i den lille kroppen spente seg. Så sa han:

-Fly!

-Nei, Henning, det er en sky, svarte Rita og lo varmt mot den myke nakken til gutten.

-Pivinen skal fly! sa Henning Rim hardt.

-Skal pingvinen fly? Rita ble forfjamset og satte seg på den slitte kontorstolen. Gutten i armene hennes veivet med den ene hånden mot bildet av skyen som presset seg fram mellom de steile fjellveggene.

-Der! Pivinen fly der! ropte gutten. Rita så hvordan øynene hans lyste mot de tørkede fargene på lerretet. Så flyttet barnet øynene mot trillebordet, pekte med hånden mot penslene og ropte svært bydende:

-Henning skal male!

Rita reiste seg brått og gikk mot hyllene der maleriene stod trygt lagret med bildeflate mot endeflate adskilt med en plastkile mellom hvert bilde:

-Nå skal vi se på bildene til bestefar, sa hun skremt bestemt.

-Male pivinen fly! ropte Henning Rim og vred seg sint i armene hennes. Hun trakk ut det nærmeste bilde fra hylla og viste det til barnet:

-Se her, det er en pyramide som lander på en åker. Se på skyene bak, Henning!

Men barnebarnets sinne bare vokste. Han vred seg i armene hennes og ble rød i ansiktet. Lyset i øynene hans økte i styrke:

-Male pivinen fly! skrek han.

Rita klamret seg til barnet og gikk raskt ut av rommet, låste det forskriftsmessig slik vaktselskapet hadde lært henne, og skrittet opp trappen til stua, mens Henning sprellet sint i armene hennes og skrek:

-Pivinen skal fly! Pivinen skal fly!

Først en halvtime senere kunne hun sette seg tungt tilbake i sofaen ved siden av barnebarnet som hadde hendene fulle av klissen sjokolade, mens han stirret intenst på TV-skjermen der Rita hadde satt på en video-film med sjimpansen Julius i hovedrollen.

Hun så på den myke profilen hans, hvordan han var opptatt av TV-bildet av den lille apekatten som ble behandlet som et menneskebarn. De små hendene holdt rundt hver sin sjokoladebit. Av og til rettet han ut en lubben pekefinger og pekte på ape-babyen mens han jublet begeistret:

-Julius fly, pinvinen fly, alle skal fly, momo!

Rita så på barnebarnet med et granskende blikk, før hun lente seg tilbake og stirret opp mot taket.

Men resten av uken de var sammen, gjennomførte de mormor-barnebarn-aktiviteter. De bygget med lego-klosser, gikk tur i hagen, gutten løp ut på veien mens mormor var i hælene hans med armene som klør klar til å fange ham før en eventuell bilbølle gjorde det, de kranglet med Kvat, tegnet hodefotinger med fettstifter på mormors papirduk, spiste knekkebrød med sjokoladepålegg og sovnet i hver sin stol under barne-TV.

«Du er så søt som mormor», tenkte Henning Rim da hun lente seg over ham for å gi ham god-natt-suss. Han lot de små hendene gripe om ansiktet hennes, holdt det fast og festet et vått tannpastakyss på leppene hennes.

-Natta, Rita, sa Henning Rim og kjente hvordan det boblet i kroppen hans da han så forskrekkelsen hennes.

«Ta det med ro, mor, jeg skal ikke foreslå noe incestiøst», tenkte Henning Rim og humret seg inn i søvnen den lille kroppen trengte.

* * *

På Rimgården satte Grrhard seg brått opp og stirret blindt mot peisen.

-Ta det med ro gamle venn, sa Tor:

-Du skal få tisse før vi legger oss.

* * *

-Jeg skjønner meg ikke på den bikkja, sa Tor Sorg da han hadde plassert velkomstkysset sitt på svigermorens kinn, mens Grrhard danset rundt Henning som danset rundt hunden:

-Når vi nevnte Hennings navn, sto ørene hans rett opp. Og når Torill tenkte på Henning, så stod ørene på Grrhard rett opp.

Torill stod og så på hunden og sønnen som lekte viltert rundt på plenen:

-Du vet vel ikke når jeg tenkte på Henning, din fjoms!

-Jo, hver gang ørene til Grrhard stod rett opp, svarte Tor med et fårete smil og fikk en klem av svigermoren:

-Godt å ha dere hjemme igjen. Hadde ikke trodd jeg skulle komme til å ta pappas ord i min munn, Torill, men her kommer de: Det er vakkert med barnebarn, men duverden så deilig når de drar herfra.

-Mamma da!

-Henning er en spesiell gutt.

-Har han vært masete?

-Ja, så masete som en treåring - tre-og-en-halvåring - skal være.

-Blir han for mye for deg?

-Aldri, svarte Rita og fanget opp gutten i det han passerte, klemte den sprellende kroppen før hun slapp ham ned igjen på jakt etter Grrhard:

-Skal dere ikke reise oppover igjen snart? spurte Rita.

Om undergang

-Jeg tror jeg vet hvordan Gud vil rive ned den vestlige sivilisasjonen, sa fem-årige Henning Rim. Besteonkel Vilhelm hadde ryddet sammen puslespillet de hadde lekt med, og hadde kommandert Fredrik til å plassere esken på barnerommet. De var barnevakter mens Tor og Torill deltok som æresgjester på et Henning Rim-seminar i Amsterdam.

-Unnskyld? sa besteonkel Vilhelm.

-Følg med gamle elsker, han sa at han visste hvordan Gud vil rive den vestlige sivilisasjonen, sa Fredrik påtatt strengt, men de små, sterke hendene hans holdt seg roligere enn vanlig rundt puslespill-esken. Begge stirret på Henning Rim som satt på stueteppet og studerte tapeten på femte veggen. Han hadde på seg Rosa Pantern-pyjamasen som Fredrik hadde funnet fram og anbefalt fordi den passet til den rosa dressen hans.

-Jo, jeg har tenkt på det, og Gud har nevnt denne muligheten: Han vil gjøre alle dataprogrammer ubrukelige, sa Henning Rim og slo ut med de små armene sine for å vise at «alle» dataprogrammer virkelig var alle.

-Og hva så? spurte Vilhelm og svelget. Han var vant til å høre mye rart fra bestebarnet, men denne gangen var han blitt skremt. Hennings oppfølgende kommentar om at «Gud hadde nevnt det» fikk angsten til å vokse ytterligere. Det ble ikke bedre da Fredrik sa:

-Det er jo genialt av Gud! Ved å gjøre alle dataprogrammer ubrukelige, vil samfunnet vårt ganske enkelt dø, sa han og slo ut med sine små armer for å vise omfanget.

Henning Rim flyttet blikket fra femte veggen til Fredrik og smilte:

-Er det dét som vil skje?

-Du er klok ine i hodet ditt Henning, svarte Fredrik. -Men hør her: I riktig gamle dager, da Vilhelm og jeg var barn, bestod det vestlige samfunnet av mennesker som utførte nyttig arbeid. Noen melket kuer, noen lagde barberblader, noen utarbeidet aksjekurser, noen bakte brød med sine egne hender og noen tegnet hus som andre brukte hendene sine for å bygge opp. Men i dag er det dataprogrammer som ligger til grunn for all virksomhet. Hele den vestlige økonomien er basert på dataprogrammer. Strømkretser bestemmer hvor mye vi får i lønningsposen, og strømkretser bestemmer hvordan vi skal bruke pengene våre. Uten dataprogrammene vil ikke brødbakerne få melet sitt til rett tid, bøndene vil drukne i melk og ubehandlet korn, aksjene vil ikke ha noen verdi, forfatterne vil skrive på tastaturer uten at skjermene deres forteller hva de skriver og pølsemakerne vil ikke vite hvor mye kjøtt de skal putte inn i den ene enden for å få ut en kilometer pølse i den andre enden.

Fredrik var blitt ivrig. Han hadde reist seg - uten at høyden hans økte dramatikken. Men kroppen hans i den rosa dressen, med det mørkerøde silkeslipet og de vakre små mørkerøde håndsydde skoene, utstrålte en stor viten. Vilhelm frøs på ryggen og forstod hvordan døperen Johannes hadde følt det da Jesus kom ned til ham ved elva der Johannes døpte tilfeldig forbipasserende.

-Er vi SÅ avhengig av dataprogrammer? spurte han samboeren.

-Jammen så tenk deg om da, du elskelige vesen, svarte Fredrik og tryllet fram en sort due mens han tenkte på de dramatiske følgene av Henning Rims uttalelse. Duen flakset forstyrret rundt i rommet. Gamle Grrhard løftet på hodet i kroken sin, men gadd ikke følge fuglen. Den landet først på en lampett, men fant underlaget for usikkert og flyttet i stedet til Vilhelms hode der den syntes det var trygt og reirlignende med et glatt midtparti og en krans av hår.

-Prøv å tenke for en gang skyld, fortsatte Fredrik:

-Tenk hvor avhengig vi er blitt av at elektrisk strøm går de riktige veier i en strømkrets og at disse kretsene får et dataprogram til å utføre det vi har bedt det om å gjøre. Vi her i det såkalte vest, har gud-bedre-meg bygget opp et helt samfunn - et samfunn bestående av omlag to milliarder mennesker - på at disse dataprogrammer fungerer slik vi ønsker. Når Gud så bestemmer seg for å stoppe oss, så gjør han det enklest ved å tukle med dataprogrammene.

-Kan Gud bare tukle med dataprogrammer da? Vilhelm hadde rettet seg opp i stolen. Nå var det han som studerte den femte veggen. Duen på hodet hans hadde bleknet og forsvunnet.

-Kjære venn! svarte Fredrik med tyngde. -Hvem har i utgangspunktet skapt hele denne virkeligheten?

-Det er vel vi som lever her, mente Vilhelm.

-Å, du er så vakkert naiv, svarte Fredrik, lente seg mot samboeren og kysset ham vått på kinnet.

Henning Rim syntes dialogen hadde vært underholdende, og at den hadde fått akkurat det utfallet han ønsket. Han visste at tankene hans ikke var kokt opp av en grå suppe, men at de kom fra det grunnleggende i virkeligheten. Han ville at Vilhelm og Fredrik skulle bringe dem videre.

-Hva om verden fikk vite at det var slik den vestlige virkeligheten skulle gå under? spurte Henning.

-Du kan så mange ord. En fem-åring snakker ikke sånn, undret Vilhelm.

-Men du har selvsagt rett, fortsatte Fredrik. - Hva vil skje dersom noen får greie på dette før det virkelig skjer? Kanskje ville Bill Gates og hans Microsoft falle på børsen til under null, og kanskje ville panikken spre seg når folk forstår at dette er mer enn alvorlig. Eller kanskje ville Bill Gates finne opp en ny form for dataprogrammer. Kanskje han ville finne opp noe dette samfunnet kunne fortsette å leve på.

-Bill Gates er bare interessert i penger, sa Vilhelm avvergende.

-Ja, penger, men penger vil ikke bli verdt noe dersom alle dataprogrammer dør, svarte Fredrik.

-Kanskje vi ikke skal gjøre noen ting, sa Henning stille. Fredrik satt stille tenksomt i sin egen store verden.

-Hørte du hva gutten sa, ropte Vilhelm med panikk i stemmen. Samtalen gjorde ham redd. Det var nifst når en fem-åring snakket slik bestebarnet Henning gjorde. Enda nifsere ble det når Fredrik tok det inn i seg og gjorde det til en sannhet. Han hadde lyst til å minne samboeren på at det bare var et barn som hadde sagt det om den vestlige verden og dataprogrammer, men han følte plutselig at det Henning hadde sagt, var riktig. Det fikk gåsehuden til å spre seg på ryggen hans. Han visste at Fredrik så og forstod mer enn ham. Men han hadde aldri fått forståelsen av at lille Henning visste mer enn det han selv gjorde. Men dersom denne lille gutten visste mer om virkeligheten enn ham selv, så visste han vel også at det eneste riktige var ikke å gjøre noen ting. Bare la utviklingen skje, bare la undergangen komme når den kom. Uansett gjorde vel Gud - dersom han/hun/den/det fantes - det Gud syntes var greit.

-Ja, kanskje det riktigste ville være ikke å gjøre noe, sa Fredrik og foldet de sterke, små hendene sine.

Om livet var en drøm

-Har du tenkt på noe fryktelig, beste? spurte seks år gamle Henning Rim fra sofaen hjemme hos Vilhelm og Fredrik. Gutten stirret på Vilhelm, som straks satte fra seg kaffekoppen på bordplaten med et smell.

-Jo, det hender at jeg har tenkt på noe fryktelig? innrømmet Vilhelm. Fredrik satt og dinglet med bena i den myke TV-stolen uten TV foran, mens han verket etter å gå opp i annenetasje for å slå på sitt eget TV og se på seg selv i det han får rådhuset i Oslo til å forsvinne. Bestebarnets plutselige uttalelse fikk ham til å glemme sitt eget TV-program. I stedet slapp han seg ned på gulvet, hentet cola-flasken og fylte opp i glasset til gutten:

-Hva for noe fryktelig, Henning? ville Fredrik vite, men visste det allerede.

-Tenk om livet egentlig er en drøm, sa Henning Rim, og så på Vilhelm.

-En drøm? Vilhelm syntes ikke tanken var så fryktelig som annonsert.

-Tenk om jeg egentlig drømmer at jeg er Henning Rim - seks år gammel. Men så er jeg egentlig en helt annen i virkeligheten? Jeg kan være en gammel mann som drømmer at han er Henning Rim - seks år gammel. Kanskje alt det jeg har opplevd i disse seks årene er noe jeg har drømt i løpet av en natt. Kanskje jeg snart kommer til å våkne opp, være den gamle mannen, og si til meg selv at «det var jammen meg en snål drøm».

Vilhelm så på gutten fra øyekroken med det ene øyet, mens han med det andre forsøkte å få kontakt med samboeren.

-Roger, Vilhelm, we’re in contact, svarte Fredrik nasalt som om han var flyveleder og skulle rettlede det villfarne jetflyet til Vilhelm mot en trygg landing. Så fortsatte han i normalt stemmeleie mot gutten:

-Tenk om jeg drømte at jeg var en sommerfugl som drømte at den var et menneske. Hva ville jeg ha vært da jeg våknet opp?

-Du ville ha vært et menneske som hadde drømt at du var en sommerfugl, svarte Henning Rim og smilte mot Fredriks lysende øyne.

-Ja, eller jeg ville ha vært en sommerfugl som drømte at jeg hadde vært et menneske.

-Da ville du kanskje bli skuffet når du våknet.

-Ja, når jeg oppdaget at jeg egentlig var et menneske som hadde drømt at jeg var en sommerfugl.

-Nemlig, svarte Henning Rim.

-Hva fanken er det egentlig dere snakker om? spurte Vilhelm litt mer iltert enn vanlig.

-Har du aldri tenkt sånn, ville Henning Rim vite: -Har du aldri tenkt sånn at du kan ha drømt alt det du har gjennomlevd de siste 20 årene av livet ditt. At alt det du har opplevd, egentlig bare er noe du har drømt i løpet av en natt. Og at du - når du våkner opp - trekker pusten og sier til deg selv «godt det bare var en drøm»?

Vilhelm himlet med øynene, famlet under bordet til han fant termokannen med kaffe, skjenket opp i koppen, satte fra seg kannen, så fra samboeren til bestebarnet og ristet på hodet:

-Jo, når du sier det. Jeg er ganske overbevist om at det jeg nå opplever er en drøm. En ganske ubehagelig sådan. Egentlig tror jeg de burde ha ventet ett år til før de sendte deg til skolen. Men skaden er skjedd, så på den annen side, Henning, burde ikke du ha lagt deg nå?

-Allright beste, men da må jeg få se på TV’en til Fredrik litt før jeg legger meg. Det er et dokumentarprogram om Vincent van Gogh.

-Ikke noe porno! ropte Vilhelm påtatt irritert.

-Han malte bilder, svarte Henning Rim.

-Aktbilder antagelig, sa Vilhelm og la armene sine mykt rundt den leende guttekroppen:

-Men først får du la tannkosten male tennene dine rene, du ekle, lille barn. Ellers så kommer du til å drømme at du er en Karius som drømmer at du er et menneske som drømmer at du er en sommerfugl som bruker et pressluftbor i tennene dine!

-Sommerfugl med pressluftbor? Har du egentlig skjønt hva vi snakket om, beste? Henning Rim så på Vilhelm med historiens største blå øyne.

-Puss tenna dine, ellers kliner jeg til deg!

-Greit beste, svarte Henning Rim og løp leende ut til badet.

Fredrik slo de små, sterke nevene sine mot de like små og sterke lårene sine og lo så hjertelig at de små skinntøflene hans tok av og landet på bordet.

Jesus selger sprit

Henning Rim følte at han hadde full kontroll med den unge kroppen han var blitt stengt inne i. Når han ville gå, så gikk kroppen. Når han ville løpe, så løp den. Når han ville snakke, så sa munnen det han ville, selv om den til sine tider uttalte ordene feil, men det hadde han lært seg å leve med.

Han hadde innfunnet seg med tilværelsen på skolen og forstått meningen med den: Sammen med andre gamle sjeler i unge kropper skulle de lære seg å mestre de unge maskinene de rådet over. Forskjellen var bare at de andre ikke husket at de egentlig kunne alt de lærte.

-Nå skal vi lære sangen «Jesus elsker alle barna», sa den søte unge lærerinnen og gjentok hvert eneste ord for dem.

Henning Rim stønnet og begynte å synge sangen før hun var ferdig med gjenomgåelsen.

Han hatet «Jesus elsker alle barna» fordi han visste at Jesus strengt tatt hadde annet fore enn å ta seg av de øvrige barna i klassen, eller andre barn i resten av verden for den saks skyld.

Da han var ferdig med å synge, en noe ustemt sang som hadde fått både frøken og de andre barna til å holde smella, forklarte han:

-Jesus synes nok at vi barn er ganske kjekke, men Jesus vet at vi barn bare er gamle sjeler i umodne kropper. Og han har så mye annet å pusle med. Han har ikke tid til å passe på oss. Jesus driver akkurat nå en liten spritsjappe i Oregon et sted. Tror ikke stedet har noe navn en gang, men spritsjappe har’n.

-Det er greit Henning, sa frøken og forsøkte seg en gang til med «Jesus elsker alle barna».

Henning Rim sang den for sikkerhets skyld en gang til og fikk i tillegg med seg sine unge kolleger på siste verset, før han bekjentgjorde:

-Nå husker jeg det. Sjappa ligger i Springfield, Oregon. Husker ikke gateadressen, men det er en liten gate i den lille byen. Der står Jesus akkurat nå. Ja, det vil si, akkurat nå er det vel natt der, så da sover han i den lille hybelen han har i etasjen over butikken. Men når han skal ned igjen i morgen tidlig, så har han både vodka og sherry på tilbud.

-Hva er vodka? ropte en av Henning Rims elevkolleger og viftet med armen.

-Hva er sherry? ropte en annen og viftet med sin arm.

-Ikke gi opp frøken, ropte Henning Rim da lærerinnen gjemte ansiktet sitt i hendene. Han visste veldig godt at han var en jævel, men det var så vanskelig å la være når han var blant så mange uvitende sjeler.

Å se Europa

-Jeg har sett Europa, sa Vilhelm stille og så ned i glasset.

-Fortell om det, beste. Henning Rim satte seg bedre til rette i stolen. Syv-åringen visste at besteonkelen ville fortelle når han satte seg bedre til rette i stolen. Og han ville gjerne høre, selv om han hadde hørt historien mange ganger før. Men kanskje den ville arte seg annerledes denne gangen. Fredrik hadde også hørt historien mange ganger tidligere og fryktet det verste: At den skulle bli fortalt enda en gang.

-Ja, jeg har sett Europa, men på en annen måte enn det alle de andre har. Alle de andre - de som reiser rundt i Europa som turister - opplever det brosjyrene sier de skal oppleve. Jeg så og gjorde noe helt annet. Selv om jeg var på alle de stedene brosjyrene sier vi skal besøke.

-Hvilke steder, ville Henning Rim vite og det boblet av fryd inne i ham over å kjenne historien før den var fortalt.

-Bestefaren din likte å høre denne historien, sa Vilhelm og tok en dyp slurk av glasset. Fredrik sukket:

-Jeg tror jeg går opp til TV’en min et lite øyeblikk.

-Det begynte i København, fortsatte Vilhelm uanfektet:

- Den skandinaviske hovedstad. Der kjøpte jeg en halv flaske vodka. Så dro jeg videre, drakk vodka blandet med vann fra springen ombord i toget. Til Innsbruck. Det var en by jeg var anbefalt å oppleve. Jeg spydde på jernbanestasjonen og sov to døgn i et lite telt på en sentral campingplass mens sola dundret mot duken. Så kjøpte jeg fem store pils og dro videre. Rett til daværende Jugoslavia. Jeg husker ikke engang hva den lille byen het - det samme kan det være, for nå er den antagelig ikke der lenger. Der opplevde jeg at en ung innfødt mann blottet seg for meg, så drakk jeg meg dritings på lokal vin og dro til Italia. Alle hadde sagt at jeg måtte til Venezia, og dit kom jeg midt på natta. Uheldigvis gikk jeg av toget på en forstad-stasjon og der var det ingen kanaler, så jeg tok første tog videre til Roma. Der spiste jeg en tørr pizza, drakk mye billig rødvin, sov to netter under en bro og skrev navnet mitt i murpussen i en trapp i Peterskirken. Jeg ramla ut av en drosje ved Colosseum og så dro jeg videre til den franske riviera. I Nice så jeg en amerikansk film som var dubbet til fransk, drakk meg snydens på en fortauskafé og fortsatte til Paris. Der tok jeg inn på et hotell fordi jeg ikke fant noen campingplass. Jeg så Mona Lisa og Notre Dame - tror jeg - og tok undergrunnen til Versailles. Der brukte jeg to dagsrasjoner reisesjekker på øl i restauranten og tok 20 armhevinger foran billettluka før jeg våknet på et tog til Calais. Så var det strake veien over kanalen til England og London. Jeg kjøpte gin, mørkt øl og et fjollete emaljert skilt i Carnaby Street, og jeg tror jeg satt i annen etasje på en rød buss, før jeg brått var hjemme igjen og skulle fortelle om alle opplevelsene mine.

Vilhelm tok en ny dyp slurk:

-Det sterkeste med hele turen var å fortelle om alle opplevelsene, for jeg måtte lage dem inne i hodet mitt. Det Europa jeg hadde opplevd, var ikke det Europa brosjyrene fortalte om, men det var det Europa alle ville jeg skulle fortelle om. Så da gjorde jeg det. Det ble en fin fortelling, Henning. En kjempefin fortelling. Bestefaren din elsket den, men han visste at det bare var jug. Han kjente meg godt den fyren.

Vilhelm tømte i seg siste rest fra glasset og stirret inn i minnene.

-Var Fredrik med deg da du opplevde Europa, spurte Henning Rim.

Vilhelm tyggde på innsiden av kinnet og stirret mot minnene før han svarte:

-Nei Fredrik lå ikke en gang i sin pappas pung. Jeg reiste sammen med en kamerat. Han er død for lenge siden. Han ble politiker. Satt på Stortinget. Vi kunne blitt litt av et par dersom han hadde vært homse. Men kommende stortingsfolk var ikke homser på den tiden, sa Vilhelm og fylte glasset på nytt.

-Jeg hørte deg! ropte Fredrik fra etasjen over.

Henning Rim lo trillende og slo armene om besteonkelen. Han gjenklemte kjærtegnet.

-Du har fortalt historien før, beste.

-Har jeg? Vilhelm gjorde seg dum.

-Hvorfor liker du å fortelle den?

-Gjør jeg?

-Hvorfor, beste?

-Dette blir litt komplisert Henning.

-Nesten like komplisert som han som drømte at han var en sommerfugl som drømte at han var et menneske?

-Jeg skjønner hva du mener. Du forstår mer enn andre barn på din alder. Jo, den historien er egentlig mitt livs reisebeskrivelse. Jeg har fartet rundt fra den ene episoden til den andre uten å få med meg hva reisen handlet om. Ikke det at jeg har gått på fylla ustanselig, men jeg har ikke hatt tid til å få med meg alle severdighetene. Når jeg har kommet til et bestemmelsessted, så har jeg bare rafset over det slik at jeg kunne fortsette til det neste, og slik at jeg hadde en troverdig historie å fortelle når jeg omsider kom hjem.

Vilhelm sukket.

-Er det ikke slik de fleste har det i livene sine? spurte Henning. Han visste at Fredrik fulgte med i samtalen fra etasjen over - lyden på TV-apparatet var skrudd ned.

-Mulig det, svarte Vilhelm og fingret med det tomme glasset.

-Men etter at du traff Fredrik, så har du fått med deg flere severdigheter? fortsatte Henning.

-Ja, jo, egentlig har jeg vel det. Han har fått meg til å bremse opp og ikke stikke av fra detaljene.

-Hva er det du klager over da?

-Klager over?

-Ja, mange mennesker maser rundt hele livet, men du har i det minste bremset opp nå som du er godt voksen.

-Det har du forsåvidt rett i.

Fredriks små, raske tøfler hørtes i trappen og stemmen hans var kjærlig:

-Her kommer bremseklossen til Vilhelm!

Besteonkelen så på bestebarnet og smilte rart.

Helten Grrhard

-Kjære deg, han er ni år gammel, han må da kunne ta med seg Grrhard ut en tur, sa Torill. Grrhard trippet som vanlig tissetrengt ved siden av utgangsdøra og de to antatt voksne vegret seg like mye som vanlig, for å være den rette lufter.

Utenfor vinduene var det 15 kuldegrader og januarsola som bare så vidt hadde holdt seg over kanten hele dagen, hadde lyst til å senke seg under den igjen så snart som mulig.

-Jeg er faktisk snart ti år, sa Henning Rim.

-Ta på deg godt med klær, sa Tor fra dusjen. Han hadde ikke rukket å dusje før han dro til kontoret og syntes han måtte gjøre det når han nå skulle overgi seg til familien igjen.

-Jeg er ikke ni år, jeg er snart ti, gjentok Henning Rim. Han hadde vært på skolen hele dagen og fått med seg hjem et brev han helst ikke ville vise foreldrene. I hovedtrekk dreide brevet seg om at han hadde det med å ta ordet i forskjellige sammenheng, og at det sjeldent passet at han gjorde det. Han visste hva han skulle si når han før eller siden måtte snakke med foreldrene om det:

-Det er ikke min skyld at frøken tror vi er idioter.

Men han visste at den uttalelsen neppe ville gi ham noen stor uttelling.

-Pass deg når du går over gata, og ta med deg en pose til Grrhards bæsj, ropte Torill fra toalettet. Hun hadde sprøytet bakteriedrepende i skåla og gnikket ringen med det samme.

-Ikke la ham løpe etter katter, ropte Tor fra dusjen. Han skrudde av vannet og fant et håndkle som virket noenlunde tørt.

-Grrhard løper ikke etter katter, sa Henning og slamret utgangsdøra bak seg.

Døra gikk opp igjen og Torill så irettesettende på ham:

-Du skal ikke slamre døra sånn, Kristoffersen liker det ikke! Hun nikket oppover for å vise at han som leiet leiligheten over, sannsynligvis fant det forstyrrende når noen slamret døra i første etasje.

-Unnskyld, Kristoffersen! ropte Henning Rim. Døra i andre etasje gikk opp og student Kristoffersens hode stakk skremmende langt fram på den lange halsen:

-Det er greit Henning, sa han og slamret døra hardere enn Henning selv hadde klart.

-Du verden, hvilken toleranse, hvisket han til Grrhard, som gikk inntilbens ned til inngangsdøra. Henning åpnet og slapp Grrhard ut i bakhagen og slik at hunden skulle få lette det verste presset på blæra. Med dyp nytelse i blikket stilte Grrhard seg opp, lettet på bakbenet og skvettet en halvliter på en busk som var sterkt preget av å ha fått mange tilsvarende dusjer i løpet av sitt korte busk-liv. Så gryntet Grrhard, snuste seg opp til Henning og dyttet snuten oppunder hånden som bar hundelenken. Henning festet den til halsbåndet. Så gikk de ut i gata og ruslet langs fortauet nedover mot sentrum med den gamle kanalen som første mål.

* * *

Tidligere på dagen hadde en 18 år gammel gutt fått sertifikat. Han følte seg akkurat så voksen og allvitende som en 18-åring med nytt sertifikat, og inne i hodet var han nesten to meter høy og hadde brede skuldre da han fikk låne morens tunge van for å utprøve sin nye rettighet. I løpet av formiddagen hadde unggutten kjørt opp og ned i sentrumsgatene slik at flest mulig av hans skolekamerater skulle se at han endelig var blitt voksen. Av og til hadde han tatt av og kjørt ut av byen for å kunne cruise i større hastighet langs landeveiene. Etter det siste cruiset ville han kombinere fart og muligheten til å vise seg fram. Han var en mann. En mann med fremtiden foran seg og han ville vise all verden at han mestret kunsten å tøyle hestekreftene han var en del av.

* * *

«Hyggelig å være ute med deg igjen», tenkte Grrhard til gutten som holdt i båndet hans.

«Takk i like måte», tenkte Henning Rim tilbake, mens de gikk på fortauet langs sentrumsgaten. Grrhard gikk veloppdragent på guttens venstre side, men av og til var duftene så fristende at han måtte la oppdragelse være oppdragelse og krysset foran Henning Rim for å komme til en stolpe eller en vegg der en firbent kollega hadde sprutet fra seg en hilsen. Grrhard snøftet interessert og lettet på bakbenet.

«Mye spennende i dag?» tenkte Henning Rim.

«Det er de gamle gutta» tenkte Grrhard tilbake. Han skulle akkurat til å lette på bakbenet igjen da han følte en fare bak i hjernen. Faren fikk ørene hans til å stritte. Han stanset, så seg rundt, men kunne ikke se angriperen. Likevel følte han at noen om få sekunder ville snerre mot dem.

«Noe galt?» tenkte Henning Rim og kjente at han ble kald inne i votten som holdt om lenken til Grrhard.

Hunden stod stiv og tenkte ikke på annet enn å konsentrere seg om å forstå faresignalet. Henning Rim ble irritert og trakk i reima for å få med seg kameraten. Da hørte han også hvinet av en stor motor som matet all sin energi inn i fire kraftige hjul på gatas iskledde asfalt. Henning kastet et blikk over skulderen og så van'en som i stor fart skjenet fra side til side nedover bygaten.

* * *

Da de voldsomme kreftene han rådde over, plutselig overtok kommandoen, fikk den ferske sertifikat-innehaveren panikk. Han dreide rattet voldsomt til den ene siden, og deretter til den andre, men hestekreftene han hadde hatt kontrollen over, levde sitt eget liv. De fire kraftige hjulene spant over holka i bygaten, etterlot et slingrende spor av snø og is og åt seg framover i voldsom fart. Han tråkket ned bremsepedalen, men fikk bare en stygg skrens som svar. Han fjernet foten fra gasspedalen og rattet febrilsk, men den tunge bilen ville ikke lystre sin unge kommandant. Foran seg så han i glimt gaten tom for andre kjøretøyer. Bare et barn og en hund gikk på fortauet til høyre. Han dreide rattet mot venstre, men bilmotoren hylte og van’en fortsatte mot høyre. Han dreide rattet mot høyre, tråkket inn bremsen og trakk i håndbrekket, men bilen fortsatte mot barnet og hunden. Han kunne se øynene til hunden. Dyret stod med ansiktet mot ham, mens barnet trakk irritert i reima for å få den med seg videre. Øynene til hunden befalte ham å slippe rattet og la det stå til. Like før bilen traff, så den redselsslagne 18-åringen at gutten foran ham snudde seg og så rolig på ham.

* * *

Henning Rim så blankt metall og gnistrende billakk komme mot seg mens en hysterisk motor akkompagnerte med illsint skrik. Han forstod i samme sekund at han måtte bort, men at den unge kroppen hans aldri ville klare å frakte ham i sikkerhet. Samtidig ville han redde Grrhard fra den livsfarlig snerrende fienden.

Bilens fronthjul knaste mot rennesteinen og pulveriserte brøytekanten til en sky av iskrystaller da det tunge maskindyret løftet seg, viste sin rustbehandlede buk og kastet seg mot gutten og hunden. Bak frontruta skrek den ferske mannen i vill redsel mens han rev ut tenningsnøkkelen i et forsøk på å avlive kreftene han hadde hatt kommandoen over. Grrhard så at Henning Rim ville bli truffet av bilens venstre forhjul. Han satte snuten mellom guttens bein og kastet lynkjapt Henning Rim opp i lufta. I det samme kjente hunden hvordan bilens høyre forhjul åt seg oppover ryggen hans og etterlot en klissen masse på asfalten.

Da Henning Rim våknet på fortauet, husket han Grrhards siste tanke til ham:

«Vi sees».

Den unge bilføreren ble fratatt sitt ferske sertifikat i tre måneder. Henning Rim krevde gråtende i flere dager at Grrhard måtte begraves ved bestefar Hennings gravstein. Tor så symbolverdien, men insisterte på at hunden måtte kremeres dersom han skulle påta seg oppdraget.

-En ting er å ta seg inn på kirkegården en sen kveld og sette i gang å grave. Noe ganske annet er det om jeg bringer med meg en bylt på størrelse med en syvendeklassing når jeg bedriver slik lyssky aktivitet, sa han.

Dermed ble den ille tilrette Grrhard påkostet dyrekremasjon, og en mørk kveld ved 23-tiden (-Jeg går fanken ikke inn der klokka 24), snek Tor seg inn på kirkegården som om han var dr Frankensteins medhjelper, grov en grop ved Henning Rim d.e.'s stein og plasserte Grrhards urne før han dekket den til med frossen jord.

-Så møttes dere igjen, hvisket han til sitt indre bilde av Grrhard før han snek seg fra åstedet.

Statistikk

«Se og Hør» fikk tak i historien om Hennings nestenulykke og lagde en tåredryppende historie om helten Grrhard. Fra sitt eget arkiv fant ukebladet fram gamle bilder av hunden, tatt med telelinse mens den snuste en annen hund intenst i rompa.

-De kunne i det minste ha manipulert bort den andre hunden. Grrhard ser ut som en gammel gris, kommenterte Tor.

-De har i det minste omtalt han som den helten han var, svarte Torill og klemte sønnen inntil seg. De neste ukene slapp hun ikke gutten av syne.

Hun gikk sammen med ham til skolen, og ventet på ham når skoledagen var over. Når han skulle ut og leke, var hun med - ikke som deltager i leken, men som ubevæpnet sikkerhetsvakt i bakgrunnen. Hennings kamerater kommenterte seg i mellom hennes stadige nærvær, men aldri så Henning selv hørte det. De regnet med at det var slik kjendiser var, for hjemmefra var de oppdratt til å oppfatte Henning Rim og hans familie som nettopp kjendiser.

-Det skal ikke skje en gang til, sa Torill til Tor og håpet fåfengt at ikke sønnen forstod:

-Det skal fanken ikke skje en gang til at jeg mister den jeg er mest glad i på grunn av en helvetes bil!

-Det kan ikke skje en gang til, svarte Tor:

-Nå er Henning tryggere enn noe annet barn. Han kom fra en trafikkulykke uten en jævla skramme. Statistisk sett vil han ikke oppleve flere.

-Statistisk sett skulle ikke jeg som mistet faren min i en trafikkulykke som også kunne tatt livet av samboeren min, også nesten miste sønnen min i en annen trafikkulykke, hveste Torill tilbake, mens hun klemte en brydd Henning inntil seg.

-Statistisk sett burde jeg vel holde kjeft, sa Tor stille.

-Hørte deg! freste Torill.

* * *

Henning Rim tok tapet av Grrhard med fatning. Han gråt de første dagene - ikke for Grrhards del, men sin egen. Han syntes det var usigelig trist at han ikke skulle få se igjen kameraten før... Han visste ikke. At et menneskes sjel var udødelig visste han, men hvordan var det med en collie-sjel? Hadde Grrhard opplevd tunnelen, lyset, kjærligheten og hjemkomsten? Ville Grrhard bli gjenfødt som kanin, elefant eller ordfører i en småby? Eller kunne han bare bli gjenfødt som en collie? Henning Rim resonnerte:

-Som menneske kan jeg bli gjenfødt som kineser, afrikaner, islending eller endog som en fra Tønsberg. Men jeg kan ikke bli gjenfødt som brennmanet eller stork. Det er rimelig å anta at en brennmanet blir gjenfødt som en brennmanet og en stork som en stork. Da er det også rimelig å anta at en hund blir gjenfødt som en hund. Men ettersom et menneske kan bli gjenfødt som en annen rase enn den rasen vedkommende tilhørte i sitt siste liv, så må også en død collie kunne bli gjenfødt som en puddel eller grand danois.

Henning Rim så for seg Grrhard som puddel og humret for seg selv.

«Du har selvsagt rett, men det er ikke noe å le av», tenkte det i hodet hans og han kjente lukten av nyluftet pels.

Henning Rim løftet blikket mot ingenting og tenkte med et smil tilbake:

«Godt å høre fra deg gamle venn. Gidder du holde deg i nærheten i tiden som kommer?»

«Spørs om jeg får tid, må trene meg på puddel-rollen» tenkte det tilbake.

Pubertet

«Pubertet er noe dritt», tenkte Henning Rim. Han fikk de riktige hår på de riktige stedene litt senere enn klassekameratene, og de tøffeste i klassen hadde moro av det.

-Har ‘u ikke hår på’n Henning? spurte Jon triumferende da de stod i dusjen etter gym-timen. Jon hadde alltid hatt tungt for det meste på skolen, men nå hadde han noe å triumfere med: Hår på tissen. Han såpet inn sin dunete manndom foran Henning Rim, og smilte ondt:

-Se på Henning ‘a guttær. Han få’kke reisning en gang!

-Jeg kan reise hodet på grunn av kunnskap, men du kan bare reise det eneste hodet som virker på grunn av kåtskap, svarte Henning bak sammenbitte tenner.

Jon så seg usikkert omkring. Han forstod ikke sarkasmen, men han forstod at det var sarkasme. De andre guttene i dusjen lo usikkert.

* * *

Henning Rim syntes Anita var søt, men han syntes hun var søt på samme måte som Torill hadde vært da hun var pur ung kvinne. Håret hennes var langt og sort. Hun hadde små, bløte knuter under den tynne genseren og hoftene hennes hadde begynt å legge seg til den runde formen de skulle slite med resten av livet. Da hun tok hånden hans etter klassefesten - først forsiktig, men så stadig modigere - kjente han Torills hånd i sin. Han følte vemod og vemmelse blandet med lyst og brå forelskelse. Da de stod foran boligblokken der hun bodde, presset hun seg mot ham og løftet ansiktet sitt mot hans, og han så den lille refleksen fra tannreguleringen hennes mens den ukjente lukten fra munnen hennes traff neseborene hans. I et glimt så han Torill som 14-åring foran seg og rygget unna.

Anita ble stående noen sekunder med åpen, søkende munn før hun kom til seg selv og fokuserte blikket på Hennings skremte ansikt.

-Hva er det med deg? spurte hun stakkåndet.

Han slapp hånden hennes og dro neven over munnen som om han ville tørke av seg kysset han aldri fikk:

-Nei, jeg bare trodde noen kom.

-Ingen kommer.

-Kanskje vi ikke ser dem. Vet du at alle mennesker har en hjelper, en usynlig hjelper? Når vi to står her, så følger både din og min hjelper med på hva vi gjør. Vi kan aldri gjøre noe uten at hjelperen vår ser hva vi driver med, Henning Rim snakket fort og hektisk.

Anita så forskrekket på ham før hun så seg rundt:

-Ser hjelperen min alt jeg driver med?

-Javisst.

-Når jeg skifter klær - eller når jeg dusjer også?

-Hele tiden.

-Jeg tror jeg må gå inn nå, Henning. Hade.

-Hade, svarte Henning Rim og sukket lettet og trist.

«Dette livet må jeg antagelig leve alene», tenkte han da Anita løp mot inngangsdøra til boligblokken der hun bodde.

* * *

Da han begynte på videregående og måtte gjenoppta det han hadde hatet mest i sitt forrige liv - matematikk - fikk han hjelp av Elinor som satt på pulten bak ham. Først tenkte han på henne som en person med matematisk innsikt - en person som var nyttig for å få gode karakterer i matematikk. Men så oppdaget han at hun var en ung kvinne. En dag inviterte han henne hjem slik at hun kunne hjelpe ham med håpløse ligninger med sinus og cosinus - og fra den andre siden av skrivebordet snakket hun ham i senk når han ikke kunne forstå hvorfor han måtte forstå meningen med uforståelige matematiske begreper.

-Dersom du har tenkt å komme videre, må du fikse sinus og cosinus, sa Elinor og stirret ham inn i øynene over haugen med bøker. Torill kom inn med cola og potetgull og så det dype blikket hennes:

-Unnskyld at jeg forstyrrer, men dere som tenker så mye, trenger antagelig noen tomme kalorier å fyre opp med, sa hun før hun rygget ut med et håpefullt blikk mot Henning Rim.

«Hun ser henne som svigerdatter allerede», tenkte Henning med angst.

Elinor lente seg over skrivebordet og Henning Rim så hvordan de myke brystene hennes la seg til hvile på bordplaten. Hjernen hans som svømte i nye hormoner, lagde bilder av brystene uten at den rutete skjorten hennes stengte innsynet. Den samme hormondopede hjernen fikk øynene hans til å tro at de kunne se gjennom bordplaten, og gjennom jeansen hennes. Han kunne se de urolige lårene hennes og skyggen mellom dem. Han var sikker på at skyggen var fuktig.

I et byks var han borte ved døren, vred om nøkkelen og bykset tilbake til henne på hennes side av bordet. Han grep om ansiktet hennes med begge hender og kysset henne voldsomt med åpen munn og logrende tunge. Så trakk han henne med seg bort på sengen sin - hun strittet i mot, men ble myk da han strøk hendene sine først lett, deretter voldsommere opp og ned langs ryggen og rumpeballene hennes. Spyttet hennes smakte salt og fremmed mot tungen hans. Det banket i skrittet hans og da hun strøk søkende over gylfen hans med den ene hånden, gikk det for ham i en flyktig kort, men fuktig utløsning. Hun oppfattet ikke fadesen, men forsøkte å åpne glidelåsen. Hendene hans ble liggende som døde flyndrer på ryggen hennes og kroppen hans ble avvisende og vissen. Da hun forsøkte å få den ene døde flyndren til å flytte seg mot det ene brystet sitt, og den ikke ville lystre, så hun opp på ham:

-Hva er det?

-Noen kom.

-Ingen kommer, svarte hun med varm pust.

-Jo, jeg, svarte Henning Rim og lente hodet bakover, så mot taket og tømte lungene for luft i et langt stønn.

-Gjorde jeg noe galt? spurte hun og han kjente hvordan musklene i ryggen hennes strammet seg.

-Nei, jeg gjorde noe galt, svarte han og fortsatte:

-Har du tenkt på hvordan det er å bli født? Hvordan det er å få hodet sitt presset ut gjennom den trange åpningen? Har du tenkt på hvordan det må knake inne i hodet da? Jeg mener - kraniet er jo laget av bein, men heldigvis så er det satt sammen slik at bitene kan skli over hverandre en liten stund. Akkurat nok til å bli født. Så smetter bitene på plass igjen og kraniet er helt og rundt. Har du tenkt på det?

Elinor reiste seg fra sengen, gikk bort til skrivebordet og klappet sammen bøkene sine før hun la dem i bagen:

-Det er noe rart med deg Henning, sa hun, vred om nøkkelen i døra og gikk ut. Han hørte at Elinor snakket med Torill før utgangsdøra ga fra seg lukkelyden sin.

Han visste at Torill ville se inn til ham, og få sekunder senere gikk døra hans opp:

-Hun er søt, Henning, sa moren.

-Mmm.

-Men hun sa du ikke skjønte deg på cosinus?

-Det har hun nok rett i, sa Henning Rim, lukket øynene og sukket.

Spøkelser

-Jeg er egentlig ikke redd for spøkelser, sa Henning Rim og klemte på en kvise under haken.

-Kutt ut den klemminga, sa Vilhelm og sprettet en ny flaske lettøl som han satte foran bestebarnet:

-Drikk en øl i stedet.

-Egentlig er han litt for ung til å drikke øl, sa Fredrik strengt til samboeren.

-I følge hvem? Dessuten er det lettøl. Han bør vende seg til ølsmaken. Han er tross alt russ om et par år, svarte Vilhelm.

Henning grøsset. Han så ikke fram til dét skuespillet. Men han skjøv tanken fra seg og fortsatte:

-Men jeg er altså egentlig ikke redd for spøkelser. For å tilfredsstille begge besteonklene tok han bare en liten slurk av flasken Vilhelm hadde satt foran ham.

-Spøkelser? Vilhelm oppfattet endelig hva han hadde sagt:

-Spøkelser er noe du leser om i billige paperbacker. Spøkelser finnes ikke.

Fredrik overtok straks da samboeren trakk pusten:

-Spøkelser finnes selvsagt. Men spørsmålet er heller: Er spøkelsene redd for oss?

Henning Rim hadde håpet på en slik utvikling av samtalen:

-Hvorfor skulle spøkelser være redd for oss - jeg mener - dersom det fantes spøkelser? Han så inn i de lysende øynene til Fredrik som hadde krøllet sammen den lille kroppen i yndlingsstolen sin. Den lille, store mannen smilte stort og så ut som katten i Alices eventyrland da han svarte:

-Følg med nå. Inne i kjøttklumpen som er deg, er det en sjel. Ja selv inne i kjøttklumpen til Vilhelm, er det en sjel. Men den er muligens mye mindre selv om kjøttet rundt er mye større (Vilhelm kastet en pute på ham og lo). Den sjelen gidder ikke ligge stille når kjøttklumpen rundt finner det for godt å legge seg til rette for å råtne. Den sjelen går videre til nye liv.

Fredrik strakte seg etter sin egen lettølflaske som var nesten tom.

-Og hva har det med spøkelser å gjøre? spurte Henning, til tross for at han kjente svaret inne i hodet sitt.

-Din luring! svarte Fredrik. Han tømte ølflasken og fjernet tuten fra munnen med en lyd av kyss som fikk Vilhelm til å bli blank i øynene:

-De av oss som er så heldige å se et spøkelse, ser litt mer av virkeligheten enn alle de andre. Et spøkelse er en sjel som ikke har klart å forlate denne virkeligheten, men som fortsatt rusler omkring her.

-Den har jeg hørt før, så Henning:

-Men hvorfor kan spøkelser gå gjennom dører og vegger?

-Åh du herlige unge ignorant! stønnet Fredrik, tok Vilhelms ølflaske og sugde i seg halvparten før han fortsatte:

-Hva består egentlig virkeligheten av? Altså den virkeligheten vi ser med øynene våre? Jo, av lysstråler reflektert fra overflater som er molekyler som igjen er atomer. Men om du hadde vært ualminnelig skarpsynt, så ville du ha sett at disse atomene egentlig sitter ganske langt fra hverandre. Ja om du hadde vært et atom selv, så ville du ha sett at avstanden til naboatomet ville ha vært som avstanden til månen. Mellom atomene er det ingenting - i følge vår vitenskap.

Fredriks øyne ble både skarpere og fjernere. Vilhelm lente seg tilbake i sofaen og stønnet:

-Herregud, Henning, hva har du gjort? Nå begynner han med atomene igjen!

-Slapp av beste, hør hva fyren har å si, svarte Henning Rim og visste at betegnelsen «beste» var et trylleformular. Det fikk alltid Vilhelm til å lytte. Fredrik fortsatte som om ingen hadde avbrutt ham:

-Ingen vitenskapsmann har klart å måle en sjel. Og det gjør vitenskapsmenn ganske irriterte. Og når vitenskapsmenn er irriterte, så konkluderer de alltid med at sjelen ikke finnes.

Fredrik lente seg tilbake i sin sammenrullede tilstand og sukket tilfreds.

-Hjertelig takk for et utfyllende og oppklarende svar, sa Henning Rim syrlig. Fredrik rettet seg opp, innså at han ikke hadde fått sagt det han skulle, og fortsatte:

-Et spøkelse tilhører den virkelige virkeligheten. Et spøkelse er en sjel, og en sjel tilhører den virkelige virkeligheten. En sjel er tettere sammensatt enn atomene i den virkeligheten du lever i. Dersom du ser et spøkelse som går gjennom en vegg, så er det helt naturlig for spøkelset. Fordi vår virkelighet består av atomer med mye ingenting i mellom, mens spøkelsets virkelighet er mye tettere. I spøkelsets virkelighet er vår virkelighet bare som morgentåke over et stille tjern. De såkalte partiklene som utgjør en sjel, er så tett satt sammen at de uten problemer kan utnytte tomrommet mellom atomene i vår virkelighet. Med andre ord: Spøkelser går gjennom dører og vegger. Fredrik smilte stort og blendende.

-Greit gutter, nå sovner jeg, sa Vilhelm med lukkede øyne.

Forberedelse

«Jeg bør forberede meg», tenkte Henning Rim, og gikk bort til bokhylla i stua. Etter at Torill og Tor hadde kjøpt naboleiligheten og utvidet deres slik at hele første etasjen i huset var deres, hadde de latt bokhylla få ese utover den ene langveggen fra gulv til tak. I riktig plukke-høyde stod Torills John Irving-romaner og breiet seg sammen med Tors favoritter av Stephen King, men den siste halve meteren var avsatt til bøkene om maleren Henning Rim. Henning hadde bladd i den første som utkom - «Rims arv» - ved flere lesende anledninger, og hadde gremmet seg over hvor overfladisk hans kunst var blitt fremstilt. Men han hadde satt pris på de trykkteknisk gode gjengivelsene av bildene hans. De mange souvernirbøkene som var utgitt på bakgrunn av «Rims arv», var stort sett bare opptrykk av den opprinnelige boken. Han hadde bladd i dem også, men fant aldri noe nytt. Bare morens og farens «Evig maler» stod fortsatt avvisende med bred rygg i bokhylla. Riktignok hadde han fått med seg mye av innholdet da han fikk Rita eller Torill til å lese høyt da han som liten satt på fanget deres, men da kroppen hans ble stor nok og hjernen hans ble moden nok til å forstå bokstaver, hadde han hadde ikke orket å ta i boka selv.

«Hva om den egentlig er bånn i bøtta?» hadde han tenkt opp gjennom årene.

«Hva om den er like dårlig som «Rims Arv» og de spør meg hva jeg synes om den dersom de ser at jeg leser i den?» tenkte han.

-Men jeg bør forberede meg, og lese hva de har ment om meg, sa han høyt til seg selv og dro den fete boka ut av hylla.

-Har du ikke lekser du bør gjøre, sa Torill fra kjøkkenet.

-Jo, jeg leser lekser nå, svarte Henning Rim, og åpnet «Evig maler». I forordet leste han:

Maleren Henning Rim fikk aldri selv oppleve berømmelse for sine arbeider. Antagelig ønsket han heller ingen berømmelse. Nå er han død, og vi vil forsøke å fortelle verden hva vi tror han ville med sitt arbeid på lerretet.

Torill Rim Tor Sorg

Henning Rim svelget:

«En god start», tenkte han og bladde opp på neste side. Den var blank bortsett fra den korte teksten nederst på siden:

Til pappa og svigerfar:

Ingen vet hva kunst er,

bortset fra den som har det i hodet.

«Sterkt», tenkte Henning Rim og bladde over til innholdsregisteret:

Antatt oppvekst Side 8

Antatt kunstnerisk start Side 56

Samliv og familie Side 123

Dagligliv Side 208

Antatt livssyn Side 298

Antatt kunstnerisk framgangsmåte Side 401

Antatt påvirkning Side 528

Illustrasjoner

med tolkninger Side 675

Antatt avslutning Side 1054

Henning Rim likte at foreldrene hadde benyttet ordet «antatt» flittig. Noe liknende hadde han aldri tidligere sett i en bok om en kunstner. De hadde tydeligvis med vilje latt muligheten stå åpen for leseren til selv å tolke seg fram til virkeligheten.

«Virkeligheten er noe det enkelte menneske lager i sitt eget hode, ikke noe en forfatter skriver på et papir», tenkte Henning Rim stort og bladde tilfeldig opp på side 167:

Det var ingen som la merke til Henning Rim da han daglig gikk sammen med sin gode venn Grrhard i byens trange gater. Mannen og hunden var blitt en del av gatebildet - de ville kanskje blitt lagt merke til dersom de en dag uteble. Men den muligheten tillot de ikke. Kunstneren og hunden utvekslet syn på lys, lukt og farger (antagelse), og kunstneren benyttet inntrykkene i sine bilder.

«Jøss, der antar de noe igjen», tenkte Henning Rim, og bladde tilfeldig opp på side 694 som bragte en fargesterk gjengivelse av hans bilde «Edvard», samt en tolkning - tydeligvis ført i pennen av Torill:

Henning Rim var - i likhet med mange andre norske kunstnere - alltid fascinert av Edvard Munch. Når han har fremstilt Munch i streng frakk og ditto hatt på bryggekanten ved siden av et flimrende oransje TV-apparatet, så har han trolig ønsket å vise at den gamle mester ville ha innlemmet moderne medier i sin kunst dersom han hadde levet i dag, på samme måte som Henning Rim innlemmet uvante medier i sin kunst. Rim har benyttet Munchs farger og former for å beskrive havet og det omkringliggende landskapet. Åsgårdstrands kystlinje er lett gjenkjennelig.

«Det var i grunnen akkurat hva jeg tenkte», tenkte Henning Rim og bladde opp på siste tekstside - side 1103:

...men bildene hans er ikke for de av oss som søker etter de beste tilbud i supermarkedet. Ei heller for de av oss som ønsker å skape oss en formue ved å selge noe en ensom sjel har skapt på et lerret. Henning Rims bilder er for de som ønsker å oppleve noe når de ser og tolker penselens bevegelser på lerretet. Henning Rims bilder er for evigheten.

Henning Rim lukket boken og skjøv den inn i bokhyllen igjen.

«Jeg tror de har skjønt det», tenkte han og følte at han hadde forberedt seg tilstrekkelig.

-Hvordan var det med leksene! ropte Torill fra kjøkkenet.

-Jotakk, bare bra, svarte Henning Rim.

Sirkus Rim

Henning Rim - den yngre - hadde selv bedt om at det måtte være TV-kameraer og journalister til stede da han feiret sin 18-årsdag.

-Nå har vi i alle år forsøkt å holde gribbene unna deg, og så skal du ha dem rundt deg og lage et sirkus fordi du blir myndig, sa Tor med forskrekkelse.

-Dette er nødvendig for saken, pappa, svarte Henning Rim. Tor forstod ikke hva «saken» var, men gikk likevel med på sønnens krav.

Og det var ikke vanskelig å få medias interesse. En uke før dagen sendte stiftelsen ut en pressemelding om at maleren Henning Rims arving - den unge Rim - skulle feire sin myndighetsdag i all offentlighet. Bare et par timer etter at pressemeldingen var sendt på fax, stod journalistene utenfor døra.

-Dere får vente en uke, sa Torill da hun brøytet seg vei for å gå til butikken. Samme kveld fikk de utsagnet gjentatt på nyhetssendingene.

-Jeg tar meg bra ut når jeg går til butikken, sa Torill med en geip i munnviken.

Henning Rim holdt seg innendørs til tross for at sommeren utenfor hamret varmegrader mot taksteinene.

Da 13. august opprant, rant det utenfor også. Huset deres var omringet av regnvåte journalister.

-Grrhard hadde slikket dem i stykker, sa Tor da han dro fra gardinene.

-Grrhard var en dyktig djevel, sa Henning Rim.

Da Rita ankom med resten av familien i hælene, ble de møtt med en intens blitzstorm og forkavede TV-kamerafolk. Hun stilte seg verdensvant opp på trappen og bekjentgjorde:

-No comments.

Men for ordens skyld la hun til:

-Henning Rim den yngre har anmodet om at vi først skal ha en privat sammenkomst. Men jeg vil at dere skal se hva jeg har med meg her. (Hun trakk fram en gulnet konvolutt - stakk den opp i det nærmeste TV-kameraet - snudde framsiden og baksiden mot kameraet og fortsatte:)

-Denne konvolutten er uåpnet. Den ble lukket av maleren Henning Rim for 18 år siden. Som dere ser, er den fortsatt uåpnet. Den vil bli åpnet av dagens Henning Rim i deres nærvær. Etterpå vil den bli overlatt spesialister som skal fastslå dokumentets ekthet.

-Hva er det i konvolutten! skrek flere av de tilstedeværende journalistene.

-Det aner jeg ikke, svarte Rita. -Konvolutten ble funnet i bilen der min mann - Henning Rim - omkom for over 18 år siden. Den var innpakket i aluminiumsfolie, og på utsiden står det som dere kan se: «Åpnes på 18-årsdagen til Torills førstefødte». Konvolutten er siden den gang oppbevart i en bankboks. For alt hva jeg vet, inneholder konvolutten oppskriften på lettsprengt torsk, eller det kan være en beskrivelse av hvor vakkert sola skinner på Rimheia om kvelden. Det kan også være et testamentarisk ønske om å la Henning Rim den yngre få overta alt Henning Rim den eldre etterlot seg.

Rita smilte mot kameraene.

-Vil Henning Rim den yngre i så fall få arve alt? skrek en av journalistene.

-Det som står her, vil bli fulgt, sa Rita og klasket konvolutten mot smijernsgelenderet. Så gikk hun inn til familien som hadde bivånt henne på direkte sending.

-Skulle tro det var kongens død, sa Tor Sorg og skjenket opp kaffe.

-Eller kongens gjenfødelse, sa Henning ved gavebordet.

Fra foreldrene hadde han fått et gavekort på sertifikat. Onkel Lasse og tante Vibeke hadde gitt ham en liten hytte like sør for Åsgårdstrand (-Lasse er blitt uanstendig snobbete, sa Rita etterpå), mens fetter Ludvig og kusine Alice hadde spleiset på en samling Pink Floyd-plater (-Det var de faren din spilte da han malte, sa Alice). Vilhelm og Fredrik hadde kjøpt en kremfarget dress i lin, rosa skjorte og kremhvite sko samt lilla slips og matchende lommetørkle (-Vi skulle ha gitt deg æresmedlemskap i Forbundet av 1948, men moderen din protesterte, sa Fredrik og fikk en sky med imaginere sommerfugler til å flakse rundt jubilantens hode).

De satte seg rundt kaffebordet og oppførte seg som en vanlig familie som feiret en 18-åring. Det eneste som skilte dette fødselsdagsselskapet fra tilsvarende selskaper i andre familier, var at det på TV-skjermen i stua ble vist et bilde av deres lukkede inngangsdør, mens en kommentator stadig gjentok det mystiske brevet og de mulige konsekvensene av hva det kunne inneholde.

-Nå tror jeg du skal åpne for dem, sa Henning Rim til moren. Han skrapet tallerkenen ren for krem med teskjeen:

-Det er ikke pent av oss å plage TV-seerne med inngangsdøra vår lenger. Jeg skifter mens folka der ute kommer seg på plass.

Så tok han med seg gaven fra Vilhelm og Fredrik, gikk inn på foreldrenes soverom og lukket døra bak seg.

«Hva fanken er det egentlig jeg har gjort?» tenkte Henning Rim og satte seg på dobbeltsengen.

«Vil dette bli årets media-komedie, eller vil den verden vi kjenner, bli lagt i grus? Hvorfor er det jeg som skal servere den virkelige virkeligheten for menneskene der ute?»

Ute i stua hørte han klampende føtter, høylytte diskusjoner om kameraplasseringer og lys, stoler og bord som ble flyttet, kranglende journalister og Ritas stemme som forsøkte å overdøve de nyhetssultne gjestene:

-Ingenting blir bedre om dere river ned huset!

Henning Rim iførte seg den rosa skjorta, kremfargede lindressen og knyttet det lilla slipset i halsen. Han tok på seg skoene og plasserte lommetørkleet uvørent i brystlomma. Så stilte han seg foran speilet og så på seg selv.

Personen i speilet lignet ikke på den Henning Rim han hadde jobbet i 18 år for å bli kjent med.

-Jeg må utgi meg for en annen for å fortelle hvem jeg virkelig er, hvisket han mot speilbildet og kjente hvordan angsten vokste inne brystkassen.

-Nå skulle jeg gjerne ha litt hjelp, sukket han stille.

Ved siden av personen i speilbildet vokste det fram en whisky-farget collie med reiste ører, stor smilende munn rundt den røde tunga og med viftende hale. Henning Rim kunne høre Grrhards ivrige pust selv om hans gamle venn bare befant seg inne i speilet. Hundens brune øyne så rett inn i Henning Rims utenfor speilet før bildet forsvant. Men Henning kunne fortsatt kjenne lukten av nybørstet pels da han gikk inn i stua.

Sannheten

-Jeg vet at dere venter på noe annet enn det jeg skal fortelle dere, sa Henning Rim, da han satt i sofaen med Torill på sin venstre side og Tor på sin høyre. Kameralysene gjorde det ubehagelig å se rett mot de mange journalistene som befolket stua. På bordet foran dem - som for kort tid siden hadde vært et vanlig kaffebord med kopper, asjetter, gafler og kake - var det nå plassert mikrofoner med TV- og radioselskapers logoer påfestet. Bortsett fra Henning Rims stemme, var det helt stille i den trange stua, men hovedpersonen selv kunne høre en hundehale logre. Han kremtet og fortsatte:

-Dere antar at jeg skal åpne en konvolutt som skal gi meg retten til en svært verdifull kunstsamling. Det er delvis korrekt. Men det er ikke bare jeg som skal få noe verdifullt, det mest verdifulle skal jeg gi til dere for at dere skal spre det ut til de som befolker denne kloden.

Torill som hadde stirret rett framfor seg med et påklistret kamerasmil, snudde seg mot sønnen mens smilet rant nedover ansiktet hennes. Hun visste plutselig hva Henning Rim skulle si. Og han fortsatte:

-Jeg er den gjenfødte Henning Rim.

Det var merkelig stille i stua i ti sekunder, så begynte noen av journalistene å fnise, mens andre stønnet. Noen hvisket til sidemannen at «dette går rett i dass» og andre hadde sin fulle hyre med å heise opp haken som hadde falt ned på brystet.

Henning Rim lot dem få fordøye den siste setningen. Han kjente hvordan faren på sin høyre side var blitt en saltstøtte, så han fant hånden hans under bordet og klemte den før han fortsatte:

-Jeg skal fortelle dere om en sannhet som verden alltid har kjent til, men som den ikke har villet akseptere.

Han slapp farens hånd og grep den uåpnede konvolutten som lå foran ham og viftet med den foran tilskuerne som igjen var pinlig tause til journalister å være:

-Brevet i denne konvolutten skrev jeg på Rimgården for litt over 18 år siden. På daværende tidspunkt visste jeg at jeg ville bli gjenfødt gjennom min datter (raskt grep han hånden hennes også under bordet - og klemte den hardt). Jeg visste også at min død og nye fødsel skulle skje med min fulle bevissthet. Hensikten med dét var å fortelle alle dere andre at det er slik det foregår.

I brevet jeg nå snart skal åpne, forklarer jeg om bakgrunnen og jeg forteller hva som skal skje med de malerier jeg har malt. Dette er malerier jeg selv hadde stor glede av da jeg malte dem, og som kunstspekulantene etter min død fant å verdsette til priser som ikke har noe med kunst å gjøre. Spekulantene gjorde min kunst til noe som bare kunne henge i strengt bevoktede gallerier, eller som måtte ligge alene i mørke bankhvelv.

Men viktigst av alt - for hva er vel malingstrøk på et lerret mot livets egentlige virkelighet - er at jeg i dag kan fremstå som den jeg egentlig er: Den opprinnelige Henning Rim. Akkurat som alle dere her rundt meg er gjenfødte sjeler med underbevisste minner om tidligere liv.

Henning Rim rev forsiktig opp konvolutten han hadde klistret igjen på Rimgården for 18 år siden. Foruten lyden av papir som ble revet, hørtes kun TV-kameraenes summing, still-kameraenes smatt og tilskuernes hastige pust. Henning Rim tok ut papirene i konvolutten, reiste seg og leste høyt:

«Rimgården i august for 18 år siden.

Kjære meg.

Jeg vet ikke om du er gutt eller jente, men jeg vet hvem du er. Og du vet hvem jeg er. Du kjenner dessuten innholdet i dette brevet, ettersom du har skrevet det selv. Når vi to likevel er blitt enige om å vente med å åpne det til i dag, så skyldes det selvsagt dine omgivelser. Vi to skal gjennom dette brevet bevise at du er jeg - at jeg, Henning Rim, er gjenfødt og at du er den gjenfødte.

Det er rart å skrive dette brevet. Bare det å skrive datoen i innledningen er merkelig. De ordene jeg nå sitter her ved kjøkkenbordet i Rimgården og skriver, er de samme som du leser om 18 år. I 18 år har disse ordene ligget som en udetonert bombe i sin konvolutt som formodentlig er blitt oppbevart i en bankboks. At jeg karakteriserer disse ordene som eksplosive, skyldes selvsagt at de beviser noe mennesker gjennom alle tider har trodd og håpet på: Reinkarnasjon - gjenfødelse. Sjelens udødelighet.

For omlag seks uker siden fikk jeg beskjed om at jeg snart skal dø for å bli gjenfødt gjennom Torill. Omstendighetene rundt denne beskjeden kan jeg fortelle om selv - i mitt nye liv. I skrivende stund vet jeg selvsagt ikke om denne beskjeden var virkelig, eller om den var skapt av min egen fantasi. Men jeg er altså overbevist om at beskjeden kom utenfra og var reell.

Akkurat nå er jeg redd for det ukjente. Jeg er redd for døden, for jeg kan ikke huske hvordan døden behandlet meg de forrige gangene jeg døde. Er døden god? Eller er døden ond? Når dette leses, kan jeg fortelle om dette selv. Uansett: Da jeg fikk beskjed om at jeg snart skulle dø, ble jeg glad. Jeg ble glad fordi jeg synes jeg har fått mye ut av dette livet, og fordi jeg fikk en bekreftelse på det jeg har trodd på de siste årene. Det var trist å reise fra alle dere i familien min, men det var godt å vite at jeg skulle komme tilbake til dere ganske snart og få leve sammen med dere igjen.

Jeg var dessuten ganske egoistisk - det må jeg innrømme. For jeg tenkte på bildene mine. Jeg tenkte - som jeg har sagt mange ganger - at «en død kunstner lønner seg». Jeg vet jo ikke i skrivende stund om dette er riktig, men jeg håper at min død kan medføre at bildene mine blir tatt inn fra den kulden som ignorante kunstspekulanter skaper i samfunnet vårt. Når dette leses, har det kanskje ikke skjedd ennå, men når dette brevet blir kjent for allmennheten - for det vil jeg at det skal bli - så vil det forhåpentlig medføre interesse for mitt arbeid. Ikke først og fremst for at dere som lever når dette leses, skal bli rike på penger - penger er uvesentlig - men fordi jeg da får bevist at døde kunstnere lønner seg. Jeg ønsker ganske enkelt å avsløre den falskheten som omgir dagens kunst. Der er det ikke kunsten i seg selv som avgjør om noe er verdifullt. Det som betyr noe, er god markedsføring og myter. Noen kunstnere har klart å skape myter omkring sin egen person, mens de har levd. Men det er mye enklere å skape myter omkring en død kunstner - og da skyter prisen i været. Uansett om kunstneren kun har befattet seg med å snuble med malingspann.

Du som nå er meg, vet hva du skal gjøre. Dersom bildene mine fortsatt står nedstøvet i en eller annen kjeller, skal du stå fram med din historie og dette brevet. Så skal vi se hvordan det går med kunstspekulantene. De vil selvsagt som følge av dette brevets innhold, innse at de har buksene nede og rompa bar, men de vil likevel ikke tørre annet enn å overby hverandre for å kjøpe bildene.

Dersom jeg som død kunstner allerede er blitt en lønnsom investering, så vet jeg at Rita har ivaretatt mine interesser på en god og riktig måte fram til i dag. Da er bildene mine på et trygt sted. Noen få er solgt for å holde interessen oppe, samtidig går jeg ut fra at de bildene jeg kvittet meg med før min død, har gått mellom mange hender og er blitt investeringsobjekter som må oppbevares i bankhvelv.

Og nå er vi ved sakens kjerne.

Jeg leste en gang om Vicent van Gogh. Det stakkars herjede mennesket malte noen fantastiske bilder, og en rekke mindre fantastiske bilder. Gjennom hele livet var han plaget av depresjoner, motgang. Men han malte ustanselig - noe bildene hans på senere år bar preg av. Han solgte visstnok ett bilde i sitt liv. Resten ga han til broren som tok vare på dem. I 1987 leste jeg i en avis at Vincents «Solsikker» ble solgt til en japansk kjøper for 39,9 millioner dollar. Ja, dét hadde jo Vincent - det nedkjørte mennesket - mye glede av! Da Vincent selv døde ett års tid etter sin bror - og i følge historien tok Vincent sitt eget liv ved å skyte seg mens han malte sorte kråker over en gul åker - så stod hele hans livsproduksjon (minus ett bilde) til oppbevaring i den avdøde brorens lokaler.

Også mine bilder - uten sammenligning forøvrig - har i alt for lang tid stått og skreket inn i kjellerveggen uten at noen har hørt dem. Jeg vil ikke at de i fremtiden skal stå ensomme og skrike i bankhvelv.

Jeg malte bilder for å gi opplevelser til andre mennesker, ikke for å skape tause skrik mot stålvegger. Bildene mine skal ut i lyset. Jeg vil derfor at samtlige av mine bilder skal gis bort til mennekser som vet å sette pris på dem. Rita: Du skal åpne kjelleren og dele ut bildene - gratis. Ikke til sleske oppkjøpere som ønsker å høyne prisen, men til vanlige folk i vår egen by.

På denne måten håper jeg alle innser hvor fjollete det er å bruke kunst som investering - noe som igjen plasserer kunsten i bankhvelv. Kunsten skal ut til seende mennesker. Både god og dårlig kunst. Min kunst er antagelig litt under middels.

Nå skal jeg ut og se på kveldssaola over Rimheia. Det er en kunst ingen kan overgå.

Lykke til videre i livet ditt DU som er meg. Vi to er ett og kan ikke snakkes ved en senere anledning.

Henning Rim»

Han så ikke på menneskene rundt seg, bare brettet sammen arkene, satte seg og studerte fingrene sine. Det var stille i stua i ti - femten - tjue sekunder. Bare kamera-lydene fylte stillheten. Svetten hans begynte å perle på pannen. Til venstre for ham satt Torill stivt og stumt. Til høyre for ham satt Tor litt sammensunket, men like stum. Borte ved stuedøra stod Rita. Hun så enda eldre ut enn sine 64 år - armene hang og ryggen var krum - hun stirret på Henning med et blikk han ikke hadde sett hverken i forrige eller dette livet. Ved siden av henne stod Lasse med haken ned på brystkassen. Han pustet støtvis med åpen munn. Vibeke ved siden av ham var hvit i ansiktet, hun stirret mot taket og holdt en arm krampaktig rundt Alice og den andre like krampaktig rundt Ludvig. De to unge voksne som av utseende og klesdrakt var som kopier av sin mor og far, stirret stivt på Henning Rim. Vilhelm haddde satt seg på en ledig stol. Ansiktet hans så ut til å gjøre seg i stand til å gråte, mens han med begge hender knuget den lille, sterke neven til Fredrik som smilte strålende mot Henning. Luften i stua vibrerte eksplosjonsfarlig, som i et rom der noen hadde tømt ut flere jerry-kanner bensin. Henning Rim gjengjeldte Fredriks strålende blikk og sugde til seg styrke fra det. Så tok han seg sammen og reiste seg igjen.

Det var signalet til de mange journalistene. Bevegelsen hans var fyrstikken som fikk lufta i stua til å detonere. De skrek i munnen på hverandre, reiste seg og viftet med armene for å få kontakt med hovedpersonen, trampet, sparket, dyttet og slo bort sidemannen, kavet seg framover mot bordet der Henning Rim og hans foreldre/datter og svigersønn satt.

Henning Rim ble redd. Kameraene sugde på det engstelige ansiktet hans - sugde det rent for hud og muskler slik at han følte det bare var kraniet som gren engstelig mot dem. Skrikene deres lød som åtselsfuglenes, bevegelsene deres minnet ham om flaksende, møkkete vinger, og de kom stadig nærmere. «Hvorfor!», «Når skjønte du?», «Gi bort alt sammen?», «Så du Gud?», «Hva sier moren din?», «Går du på stoff?», «Maler du selv?»....

Da reiste Tor Sorg seg i et byks. Nevene hans klemte om bordkanten som to sett hvite ansamlinger av stålfjærer. Munnen hans var innstilt på maks volum da han ropte til forsamlingen:

-HER ER DET IKKE FLERE SPØRSMÅL Å BESVARE. VENNLIGST FORLAT HUSET!!

Om det var den truende stemmen hans, eller om det var den kjensgjerning at det var en av deres opprinnelig egne som benyttet stammebrølet, som gjorde det - uansett: Luften sev sakte ut av ballongen, detonasjonen var unnagjort og tilbake var det bare grå røyk.

Som forvirrede høns, pakket de sammen utstyret sitt og rauset ut av huset.

* * *

Hele pressekonferansen hadde vært sendt direkte på flere TV- og radiostasjoner. Der begynte telefonene å ringe før sendingen var avsluttet. Noen seere og lyttere var forbannet fordi de fant Henning Rim den yngres utsagn som den rene gudsbespottelse. Andre gråt i telefonen og ville ha nærbilder av den unge Henning Rim. Kuntspekulanter krevde at reporterne måtte stille spørsmål om hva arvingens beslutning ville bety for investeringsobjektene. Men slutt var slutt.

Avisjournalistene dro til sine hotellrom for å skrive ned sin versjon av pressekonferansen. Flere av dem hadde allerede en grovskisse klar på lap-topen de hadde benyttet mens det hele foregikk. De visste at de måtte skrive noe som ingen av de andre hadde, og at de måtte gi en beskrivelse som utfylte direkte-sendingen - aller helst skulle deres reportasje gi noe mer enn det TV-kameraene og radio-mikrofonene hadde plukket opp. Fotografene koblet kameraene sine til modemene og ringte inn bildene til redaksjonene som straks plukket fram nærbildene av den unge Henning Rim. Mange valgte motivet der den gjenfødte stod i motlys i sin hvite dress og slo ut med armene som en dårlig parodi på Jesus fra søndagsskolekortene.

Etter sjokket

Tilbake i stua stod familien Rim og stirret på han som var 18 år - han som de trodde var 18 år. Alle var redd for å uttale det første ordet.

Inntil Fredrik fremkalte lyden og bildet av et tjeld-par som skrek i det de fløy over en stille fjord og humlene summet i en eng av sommerblomster under et fjell som var kledd i aftensol og toppet av en hvit boblende sky.

De forstod hvorfra hallusinasjonen hadde kommet, og den fikk avspent nervene deres såpass at de klarte å puste normalt igjen. Torill var den første til å bryte stillheten:

-Du sier at du er pappan min?

-Ja, hvisket Henning.

-Jeg har så lenge du har levet, hatt følelsen av at du har vært noe mer enn sønnen min, men at du er pappa, det har jeg...hun la ansiktet i hendene og ble stille. Henning Rim la en hånd på skulderen hennes. Fingrene hans strammet seg rundt skuldermuskelen hennes og forsøkte å fungere som kontakter for overføring av kraft.

-Var det min skyld? spurte Tor Sorg.

-Hva var din skyld? svarte Henning Rim.

-Var kollisjonen min skyld? Jeg har plaget meg med den tanken siden det skjedde. Kan du svare meg på det nå Henning?

-Det var IKKE din skyld pappa, svarte Henning og fortsatte:

-Jeg så på en sky i den svingen. Jeg - altså den jeg var da - var jo veldig opptatt av skyer. Det er jeg vel fortsatt, men det var en så fantastisk sky som distraherte meg. Antagelig kom jeg over i feil kjørefelt - og der var du. Det var min skyld, pappa. Ikke din. Du var bare på feil sted, men kanskje til riktig tid. Hadde du ikke vært der, så hadde jeg ikke fått oppleve å bli sønnen din.

Tor la hodet på bordplaten og gråt. I den ene enden av hodet følte han seg lettet. I den andre var det kaos.

Rita rettet seg opp og kom bort til bordet. Stirret Henning Rim inn i øynene og sa:

-Jeg har alltid kjent igjen noen der inne, Henning. Men jeg tror det er genene dine jeg har sett. Den siste tiden har vært tøff for deg, og jeg tror at det har løsnet en og annen skrue inne i hodet ditt. Eller er det slik, Henning, at du har lurt meg i 18 år?

-Nei, Rita. Jeg har ikke lurt deg. Men jeg kunne ikke fortelle deg dette tidligere.

-Jeg har veldig vanskelig for å tro det, du forstår dét Henning?

-Jeg forstår det, sa Henning Rim og rakte fram høyrehånden. Hun grep den mellom begge sine og klemte den. Hun så ned på den unge hånden mellom hennes gamle:

-Om det er som du sier, er det urettferdig. Du har nettopp begynt på nytt, mens jeg snart er ferdig.

-Du har mange år igjen.

-Vet du det også? Stemmen hennes fikk en skarpslipt kant:

-Fikk du evnen til å se inn i fremtiden da du ble gjenfødt, Henning? Hun slapp hånden hans og gikk rastsløst rundt i rommet mens hun mumlende samtalte med seg selv.

Lasse hadde våknet av sjokket:

-Hva med bildene våre - dine? Du har arvet dem og så vil du bare at de skal gis bort! Er det en riktig måte å hedre pappa på? Vi har tross alt lagt ned et stort arbeid med stiftelsen og med forarbeidet til galleriet. Tegningene er ferdig, tomta er tatt ut, det eneste vi trengte var din myndige godkjenning for å kunne plassere bildene til pappa der. Så sier du at du vil gi dem bort. Det er jo fullstendig sprøtt!! En dusj av spytt lagde en liten regnbue i lufta da han skrek den siste setningen.

-Det er ikke den kroppen som står her, som skrev det brevet jeg leste. Det er pappa’n din som skrev det og mente at bildene hans burde gis bort. Samtidig må jeg minne deg om at jeg innerst inne ikke er din nevø, men din far, Lasse, svarte Henning Rim.

-Jeg tror heller vi kaller det sinnssykdom, svarte Lasse rasende og fortsatte:

-Opp gjennom åra har alle bakket deg opp foran denne dagen og til slutt har du trodd at du VAR pappa. Det er DET som er saken. Kan dere ikke forstå det! ropte han til de andre familiemedlemmene.

De svarte med taushet.

Lasse pakket rundt seg Vibeke, Alice og Ludvig og gikk.

Før han lukket døra - demonstrativt hardt - ropte han inn til sin tause familie:

-Dere skal få høre fra min advokat!

Henning Rim sto med blanke øyne ved bordet og så på menneskene han elsket.

-Vi skal få høre fra hans advokat, sa han med et sukk.

-Han snakker som om han spilte hovedrollen i en amerikansk TV-serie, la han til og satte seg slapt mellom foreldrene som fortsatt lignet på utstoppede versjoner av seg selv.

Rita hadde stanset foran ham hun fortsatt mente måtte være barnebarnet. Bak i hodet var hun allerede i gang med å utarbeide en behandlingsmetode bestående av fred og ro og mye omsorg. Til hovedpersonen sa hun:

-Mener du fortsatt det du skrev for 18 år siden, Henning? Eller har disse 18 årene forandret din oppfatning om bildene?

Henning Rim smilte trist til hustruen og mormoren:

-Takk skal du ha Rita - og dere andre - for at dere tror meg. Eller i alle fall ikke gir uttrykk for noe annet. I disse 18 årene har jeg fulgt med på det dere har gjort. Jeg synes dere har tatt vare på kunsten min og navnet mitt på en fantastisk måte. Da jeg skrev brevet jeg nettopp leste opp - på Rimgården for over 18 år siden - hadde jeg i tankene at maleriene mine ville bli etterspurt nettopp fordi jeg var død. Men at det skulle bli slik som nå...? Han slo ut med armene.

-Både i forrige liv og i dette, har jeg reagert sterkt mot det vanvittige i at en kunstner plutselig skal bli akseptert og at arbeidene skal bli verdifulle kun fordi vedkommende har funnet det for godt å forlate denne virkeligheten. Hvorfor i alle dager kunne ikke de såkalte kunstkjennere ha godkjent arbeidene mine mens jeg levde og arbeidet? På mange måter var det selvsagt ett fett for meg da jeg lagde bildene, fordi jeg elsket selve skapelsesprosessen. Men på den annen side ble jeg forsøkt hindret i videre vekst ved at det jeg lagde, ble sett ned på i beste forstand - eller direkte oversett i verste forstand.

Konklusjonen min må derfor bli, Rita, at ja, jeg mener fortsatt det jeg mente og skrev for 18 år siden. Gi bort alt jeg har malt. Og det neste kapittel i denne vanvittige historien skal være at jeg på ny vil forsøke å starte en karriere som maler. Hvordan tror dere kunstkjennerne vil reagere på bilder fra den gjenfødte Henning Rim?

Fredrik tok tak i Vilhelms øreflipp og klemte til. Eieren rykket til og fokuserte blikket på nevøen/storebroren. Han vred seg brydd på stolen og sa:

-Ærlig talt Henning, jeg tror ikke de vil se på den gjenfødte Henning Rim på annen måte enn de så på deg før du døde.

Så reiste han seg og gikk bort til broren sin, tok rundt ham og klemte ham.

-Du er egentlig en drittsekk, vet du det, sa Vilhelm med tykk røst.

-Du har lurt meg i 18 år, og ikke nok med det: Nå er du ung og vakker, mens jeg som er lillebroren din, er en eldre, fet mann. Du er en drittsekk.

-Pass kjeften din Vilhelm, ellers får du den full av mark. Forøvrig synes jeg du er en eldre, fet, kjekk mann, svarte Henning Rim og brødrene stirret inn i øynene til hverandre og lo.

Fredrik slo ut med armene og alle hørte at Grrhard bjeffet lystig i bakgrunnen.

Gribbene skriker

Den store saken på nyhetssendingene resten av dagen, var at maleren Henning Rims arving ville gi bort hele samlingen av sin bestefars bilder. Som undersak ble unge Henning Rim presentert som en ungdom med store problemer.

En reporter sa mens det ble vist bilder av Henning Rim ved bordet i stua:

-Presset fra familien og samfunnet ble for tungt for den unge Henning Rim - maleren Henning Rims arving. Under hele oppveksten har han hørt om den arven han bærer på sine unge skuldre, og dette har påført ham en lidelse i sinnet. Den unge mannen som i dag feiret sin 18-årsdag, tror at han er mesteren selv.

En annen reporter på en litt mer rampete kanal, hadde en mer direkte måte å si det på:

-Det var han - 18-åringen Henning Rim - som innkalte pressen og det var han som avslørte at han ikke er i stand til å ivareta den arven han er blitt pålagt ved å framlegge et falsum av et brev. Nå må formodentlig staten overta ansvaret for kunstsamlingen maleren Henning Rim etterlot seg.

TV-kanalen hadde også gjort seg umaken å plassere kulturministeren foran kameraet. Han likte seg ikke, men han sa med sitt sedvanlige kulturelle ansikt:

-Dette er en svært uheldig situasjon som kan få store kulturpolitiske konsekvenser. Vi kan ikke uten videre gå med på at denne unike billedsamlingen skal fordeles ukontrollert. Men på den annen side, er det juridiske komplikasjoner. Det er den unge mannen som har myndighet til å råde over samlingen. Vi må vurdere situasjonen nøye før vi eventuelt griper inn. Kulturdepartementet fastholder inntil videre at det lenge planlagte Henning Rim-galleriet vil få status som riks-galleri, men inntil den juridiske siden er avklart, må vi vente med å sette planene ut i livet.

* * *

Henning Rims følelse av uvirkelighet var total. Han hadde bedt om og fått gjestene til å gå fordi han ville se og høre hva radio- og TV-kanalene fikk ut av pressekonferansen. Den direktesendte sendingen på statskanalen hadde han tatt opp for å se senere. Etterhvert som den ene nyhetssendingen etter den andre bombarderte netthinnene og trommehinnene hans, innså han at han ikke ville orke å se på direktesendingen med det første. Etterhvert sank han dypere og dypere i stolen foran TV-apparatet. Torill og Tor satt stille og tilsynelatende like apatiske bak ham i sofaen, mens han zappet fra en nyhetssending til en annen. Sent på kvelden falt fjernkontrollen ut av hånden hans. I stedet begynte han apatisk å klappe skyggen av Grrhard som han følte ved siden av seg.

Tor reiste seg, sa:

-Javel, og gikk bort til skapet der han hadde et par vodka-flasker, skjenket seg en durabelig dram og slo den rett ned, før han skjenket i en ny. Så gikk han fram og tilbake bak Hennings stolrygg. Torill måtte støtte seg på bordet for å komme opp i stående stilling. Ansiktet hennes var langt og dratt. Øynene rødkantede. Hun gikk ut på kjøkkenet, tappet vann i oppvakskkummen og begynte å vaske opp til tross for at oppvaskmaskinen tilbød sin tjeneste med sin gnistrende blanke dør. Hun sa ingenting før hun hadde tørket opp og ryddet inn kopper og asjetter og gikk mot soverommet:

-Jeg legger meg. Godnatt.

-Mamma, du må tro meg, sa Henning Rim hest og lot øynene skyte bønnen inn i ryggen hennes.

Hun snudde seg ikke:

-Dette blir for sterkt for meg Henning. Nå må jeg sove.

-Men mamma...

-Jeg må sove nå, Henning. Så lukket hun soveromsdøra.

Tro eller vite

Rita hadde vært i villrede om hvor hun burde være, men hadde kommet til at det var riktig å etterkomme Hennings ønske om at hun som gjest, gikk, og at han fikk være alene sammen med sin mor og far. Derfor dro hun hjem til seg selv sammen med Vilhelm og Fredrik. De ble sittende utover kvelden og stirre på skjermen. Uten å si noe til hverandre. Bare av og til ble TV-bildene forstyrret av en liten ildsprutende drage som hoppet ut av Fredriks brystlomme.

Da den femte dragen hadde glødet fra seg og forsvunnet ut i ingenting, trakk Rita pusten og hveste:

-Ikke flere drager nå Fredrik.

-Beklager, svarte den lille mannen, uvanlig skyldbetynget til ham å være:

-Jeg ville bare glede deg.

Men Rita hadde allerede glemt dragene. Hun var ilter:

-Det er tydelig at ingen tror på Henning! Det de er mest opptatt av, er bildene hans. Nei, det de er mest opptatt av, er pengene som bildene hans representerer. De gir blaffen både i Henning og bildene hans. Ingen tror på det budskapet han representerer. Forstår de ikke at dette er noe vi alltid har søkt svaret på?

-Tror du på det Henning sier? Spurte Vilhelm forsiktig. Han hadde heist seg opp i lenestolen han hadde sunket dypere og dypere i ettersom det ene nyhetsinnslaget etter det andre slo fast at «den unge Henning Rim var sprut pine gæærn».

Rita snudde seg og så på svogeren:

-Så det er lyd i deg?

-Tror du at Henning er din gjenfødte mann, min gjenfødte storebror? gjentok Vilhelm litt tøffere i stemmen.

Rita så lenge på svogeren. Hun så for seg hvordan han hadde virket på henne første gang Henning hadde presentert ham for henne: En tynn, liten unggutt med antydning til pubertetsbart. Han hadde vært sjenert og keitete og hendene hans hadde vært for store i forhold til resten av kroppen. Nå var det omvendt. Hendene hans var for små i forhold til den runde kroppen, og pubertetsbarten var byttet ut med en sirlig frisert bart og ditto skjegg. Hun hadde likt Vilhelm for hans ynkelighet, da hun hadde truffet ham første gang. Nå likte hun Vilhelm for det han var. Hun ikke bare likte ham som svoger, hun var glad i ham. Og så stilte denne mannen det spørsmålet som hun ikke ville at noen skulle stille. Hun begynte å gråte uten lyd. Tårene hennes rant, men munnen hennes var taus. Hun reiste seg og gikk bort til Vilhelm, satte seg på huk foran ham, grep armene hans og ristet ham:

-Ikke still det spørsmålet, Vilhelm, hvisket hun i kontrast til den agressive ristingen.

-Du tør ikke tro på ham, konstaterte Vilhelm og frigjorde armene sine før han brettet dem rundt skuldrene hennes og trakk henne inntil seg. Hun lot gråten få lyd mot jakkebrystet hans og han lot henne få gråte. Fredrik slo av TV-apparatet som stadig viste bildet av den unge Henning Rim, så satte han seg i sin stol og lot seg forsvinne i skyggen.

Rita roet seg:

-Alt sier meg at Henning er blitt gal, sa hun inn mot Vilhelms jakkebryst. Han strøk henne over det grånende håret før han svarte:

-Ja, men tror du på det han sier?

-Jeg vil tro! Det er bedre å tro at Henning er den gjenfødte Henning Rim, enn å tro at Henning er blitt fullstendig gal.

-Nå er du veldig negativ. Sinnssykdom er ikke verre enn meslinger eller en annen fysisk sykdom. Begge deler kan helbredes. Vi er bare ikke så vant til å takle sykdommer folk har inne i hodet sitt.

-Herregud, du så ham du også! Synes du han så syk ut! Rita hadde løftet hodet og så inn i Vilhelms øyne.

-Nei, han så ikke syk ut, svarte svogeren rolig.

-Hva synes du han så ut som da?

-Han så ut som broren min.

Rita ble sittende stille lenge og se på Vilhelms ansikt. Normalt ville Vilhelm ha følt seg svært brydd dersom et annet menneske - uansett hvem det var - satt så lenge og stirret på ansiktet hans. Nå følte han det ikke slik ettersom det ikke var ham hun stirret på. Hun brukte bare ansiktet hans som filmlerret for de bildene hun måtte vise seg selv. Så trakk hun pusten dypt og svarte:

-Ja, han så ut som broren din. Jeg tror at han er broren din Vilhelm. Jeg tror at mitt barnebarn Henning er min mann Henning Rim.

-Javel, men er det nok å tro? spurte Vilhelm.

-Hva mener du?

-Er det ikke nettopp fordi vi mennesker alltid bare har trodd, at det Henning nå vil være et sannhetsvitne for, er så vanskelig å svelge? Vi kan «tro» på ham, men det bringer oss ikke nærmere sannheten. Må vi ikke vite at det han sier, er sant? Vilhelm lente seg tilbake i stolen som om han ønsket å komme lengst unna en mulig eksplosjon. Nok en gang stirret Rita lenge på ham før hun svarte:

-Jeg skjønner hva du mener. Jeg har alltid på min egen måte trodd på Gud, men jeg vet ikke at Gud virkelig eksisterer. Du mener at jeg må vite at det Henning sier er sant. Jeg må ikke bare tro på det? Vilhelm nikket før hun fortsatte:

-Men hvordan i alle dager skal jeg kunne vite at det er sant? Jeg tror at jeg ser de ildsprutende dragene til Fredrik, men de er ikke der - tror jeg. Nå har jeg bestemt meg for å tro at det Henning sier er sant, men jeg var ikke der da det skjedde og kan ikke være noe sannhetsvitne. Stemmen hennes ble lavere og lavere og endte opp i hvisken, mens hun tenkte høyt. Så klarnet blikket hennes igjen og hun så rett på Vilhelm:

-Hva tror du - eller hva vet du?

-Storebror Henning er der inne - bak øynene til han verden nå vil hevde er gal. Jeg har kjent det hele tiden. Helt siden første gang jeg så ham, men jeg har aldri våget å tenke tanken ut. Jeg har kjent ham igjen, men ikke sett ham. Nå har jeg fått bekreftet det jeg alltid visste. Det er virkelig broren min. Og jeg er sikker på at du også vet, Rita. Nei, du var ikke der da han døde og da sjelen hans forlot den gamle kroppen for så å innta den nye kroppen. Men du har likevel alltid visst at nettopp det skjedde. Du kan kjenne det innerst inne at det er sant. Du vet at et glass faller mot gulvet dersom du slipper det, men du var ikke der da gravitasjonskraften ble skapt.

Vilhelm stirret opp i taket og foldet hendene over den trinne magen. Han sugde på underleppen som om han ventet å kjenne smaken av sin yndlingsdessert, mens han forsøkte å tenke ut tilsvarende lignelser. Rita så på ham i undring, så lysnet ansiktet hennes og hun smilte:

-Det har du selvfølgelig rett i.

-Hva da? At glasset faller til gulvet?

-Jada dét også. Du er så lik Henning, Vilhelm. Dere tenker så mye, men sier så lite, og når dere først sier noe, så kommer det opp fra dypet som grønne bobler og eksploderer i et forklarende lys.

-Du verden, den burde du skrive ned, Rita.

-La meg samle trådene: Jeg vet at jeg tror. Og jeg tror at jeg vet. Når jeg vet at jeg tror jeg vet, så må det bety at jeg i virkeligheten vet at jeg vet.

-Det er greit, nå har jeg ramla av for flere setninger siden, svarte Vilhelm med et smil. Han reiste seg og gikk bort til skjenken, fant fram tre glass og en flaske cognac som ikke var åpnet:

-Spanderer du? Spurte han svigerinnen. Hun nikket energisk og drømmende. Fredrik som hadde sittet i sin egen skygge under hele seansen, fortsatte med det, men kunne ikke dy seg og slapp løs en ny liten ildsprutende drage. Den smilte og pustet røykringer før den forsvant.

Beviset

Tor Sorg slo av TV-apparatet og det ble mørkt i stua.

-Dette ble en rar dag, sa han ut i lufta.

Henning Rim klappet fremdeles Grrhard som bare han selv kunne se.

-Ikke akkurat slik vi hadde regnet med at den skulle bli, nei, fortsatte Tor til sønnen som satt som en skygge i lenestolen.

Faren gikk bort til sønnen, satte seg på huk foran ham og så inn i skyggen under øyebrynene til 18-åringen. Tor Sorg la fra seg hverdagsstemmen og tok i bruk den han bare benyttet når han snakket med seg selv:

-Jeg er egentlig veldig redd, Henning. For noen timer siden var du sønnen min. Det er du fortsatt, men samtidig er du blitt noe mye mer. Du er enten blitt en ønskesak for et team med psykiatre, eller du er blitt grunnlaget for en ny religion. Jeg er bare en vanlig mann - en helt vanlig pappa som elsker barnet mitt og som blir livende redd når jeg ser forandringer jeg ikke forstår. Så forklarer du det med at du er min gjenfødte svigerfar. Jeg håper du forstår meg når jeg ikke straks slår meg til ro med den forklaringen. Ikke fordi at jeg tror du bevisst lyver for meg, men fordi at jeg ikke uten videre kan godta en slik forklaring. Kanskje var det sånn Josef følte det da sønnen hans fortalte ham at han hadde annet fore enn å drive snekkerfaget videre. Jeg vet ikke, men jeg skulle gjerne hatt hjelp av deg nå Henning. Du kan ikke bare sitte der som en annen Buddha-statuett. Forstår du det?

Henning Rim nikket stumt til svar. Faren fortsatte med en klump av gråt under stemmen:

-To tanker kolliderer inne i hodet mitt: Den ene tanken sier at det du forteller, er sant, mens den andre sier at det TV forteller, er sant. Jeg vil egentlig ikke høre på TV-tanken fordi det innebærer at du er syk, men jeg vil egentlig ikke høre på Henning-tanken heller fordi det bryter med alt jeg har trodd så langt i livet. Det skremmer meg enda mer. Det ville være mye enklere om TV-tanken hadde rett, for da kunne vi få hjelp fra fagfolk. Kunne du på en eller annen måte....klumpen av gråt brøt gjennom og overtok. Faren senket pannen mot sønnens kne.

Så løftet han hodet og fortsatte:

-Du skylder mamma og meg noe som kan få oss til å forstå at du ikke er syk, Henning.

Skyggene rant bort fra Henning Rims ansikt og øyne. Han så på svigersønnen/faren sin. Knep øynene litt igjen, rensket stemmen og sa:

-Kan du huske første gang jeg traff Grrhard?

-Nei, jeg vet ikke...ja du mener første gang du som svigerfar Henning Rim møtte Grrhard? Tor svarte forfjamset:

-Nei, det kan jeg ikke huske. Tror jeg. Det var her, i denne stua, var det ikke?

-Ja, sa Henning Rim. - Kan du huske hvorfor jeg kom innom mamma den dagen?

-Det gjorde du jo stadig vekk.

-Ja, men det var en spesiell anledning.

-Nei, det kan jeg ikke huske.

-Hun holdt tobakksfabrikantene i full virksomhet på den tiden, og det røyk mer ut av vinduet her enn vanlig. Jeg kjørte forbi i drosja og tenkte jeg fikk stikke innom og slukke brannen. Husker du jeg sa det til henne?

-Ja-a når du sier det. Husker vi snakket om det og lo av det noen ganger.

-Så hadde mamma besøk.

-Jeg hadde ikke flyttet inn da?

-Nei, hør her. Mamma sa at hun hadde fått en hund og en venn. Så forklarte hun meg at han heter Tor Sorg og jeg grøsset fordi jeg syntes det var et jævlig navn på ei bikkje. Da forklarte mamma at bikkja het Grrhard og jeg spurte hva slags type det var, og hun svarte at han er høy, lys og journalist. «Du verden, litt av ei bikkje», svarte jeg og himlet med øynene. Så svarte mamma at jeg kom til å like ham, og jeg svarte «Bikkja eller fyren». Da svarte selvsagt mamma: «Begge». Og da jeg kom inn i stua, satt det i sofaen en høy, lys, morsom mann med en liten, lys, morsom valp på fanget. Den morsomme mannen så litt trist ut fordi valpen han hadde på fanget, nettopp hadde tisset ham i skrittet. Jeg husker at jeg likte både mann og hund med det samme. Da jeg hadde hilst på begge og skulle gå, så sa jeg at jeg trodde mamma hadde funnet en dyktig djevel. Da spurte hun om jeg mente mannen eller bikkja.

Henning Rim så på faren som rettet seg opp og strøk seg over håret med den ene hånden:

-Jeg husker alt sammen nå. Jeg har aldri fortalt deg om den episoden før, Henning. Ikke så detaljert i hvert fall. Men det er helt riktig som du sier. Husker jeg var redd for at du skulle tro at jeg hadde pissa på meg, sa Tor:

-Og så tøyset du hele tiden med å blande sammen om du og Torill snakket om Grrhard eller meg.

-Med andre ord...sa Henning Rim.

Faren ble stille og tenkte mens han bet på pekefingerneglen. Tennene hans gikk gjennom med et kvast lite smell:

-Men hvordan skal vi få alle de andre til å forstå dette? Ikke minst Torill?

-Jeg vet ikke, svarte Henning Rim med en stemme som passet mer til en gammel mann, enn til et ung gutt.

* * *

De snakket lenge sammen. Tor ville høre om Hennings opplevelser som voksen sjel i et barns kropp og han ville fortelle om sin manglende tro som han nå måtte revidere. Henning ville høre om Tors manglende tro og ville fortelle om sine opplevelser som voksen sjel i et barns kropp. Tor kokte kaffe og serverte en dram ved siden av:

-Fanken heller, du er mer dreven enn meg når det gjelder det blanke, dessuten er du 18 år, så han unnskyldende.

De snakket lavt, men intenst og de glemte aldersforskjellen - alle aldersforskjellene. Det var oppklarende og til stor hjelp for Tor, men Henning fikk følelsen av at tilværelsen hans ble mer og mer komplisert, ettersom timene gikk. Da ingen av dem orket mer, gikk faren og la seg, mens Henning Rim ble sittende i stua.

Han lukket øynene, krysset armene over brystet og sank tilbake i lenestolen.

«Jeg tror jeg har driti på draget igjen», tenkte Henning Rim.

«Andre som fyller 18 år, benytter dagen til å handle på polet for første gang - lovlig. Jeg har fortalt verden at jeg er gal.»

Han gikk ut på kjøkkenet og åpnet kjøleskapet, tok ut en av farens ølflasker og åpnet den.

«Nå kan jeg drikke den uten å føle skyld overfor Torill og Tor. Nå kan jeg glede meg over den som jeg gjorde forrige gang». Tenkte han og tok en dyp slurk før han sank ned i stolen igjen.

«Men jeg har tydeligvis feilbedømt verden. Jeg trodde at jeg skulle bevise for dem at det virkelig eksisterer flere liv. Så ender det bare med at det er jeg som er gal. Er ikke verden moden for dette ennå? Er det meningen at jeg skal gå rundt som en tulling resten av dette livet, eller er det slik at verden trenger litt tid på seg? Hvorfor i alle dager kan du ikke snakke til meg nå, Gud?»

Han tok en ny slurk av sin nye rettighet og ventet på at Gud skulle gi ham et godt råd. Det eneste han hørte, var en logrende hale. Grrhard stod ved siden av ham og gliste med sin røde, dryppende tunge.

«Hei, kjære venn! Så du stikker innom igjen?», tenkte Henning Rim.

«Det er fint på denne siden», tenkte Grrhard tilbake: «Her kan jeg gå løs hele tiden og i tillegg stikke innom hos deg av og til. Har forresten fått beskjed om at du ikke må gi opp nå.»

«Men hva fanken skal jeg gjøre?»

«Gjør hva du vil, bare ikke gi opp.»

«Det var svært oppklarende, gamle venn!»

«Så, så, ikke så sarkastisk. Det er ditt liv. Du må leve det.»

«Såpass har jeg skjønt, men noen har rota bort bruksanvisningen!»

«Det gjør de alltid. Bare du kan finne ut hvordan dette livet skal leves.»

«Og du da, kommer du tilbake til meg igjen?»

«Nå maser du fælt. Jeg er jo her nå.»

«Ja, men blir du gjenfødt i en ny hund, som jeg kommer til å ha noe å gjøre med?»

Grrhard plasserte forpotene i fanget hans og slikket ham i ansiktet.

«Ikke dype tungekyss, er du snill», tenkte Henning Rim. Så forsvant hunden, eller han fant en eller annen himmelsk stolpe å tisse på.

«Nå må jeg finne ut hvilken sti jeg skal velge,» tenkte Henning Rim.

«Det bør bli den der sola maler skinnende oker-flekker på det umbra-brune tråkket, som er omkranset av blå-grønt gress og der lysblå sommerfugler kommer svermende ut fra den blålige disen i underskogen, mens fuglene synger i de høye trærne som er dunkelt grønne mot de tunge skyene på himmelen.» tenkte Henning Rim og stirret inn i natten som omga ham.

På førstesidene igjen

Tor og Torill sov rykkvis til ut på formiddagen. Tor stod opp mens Torill fortsatte å vri seg i en døs på randen av søvn. I stua konstaterte han at sønnen fortsatt satt i lenestolen. Han hilste mot de stirrende øynene, men Henning Rim svarte ikke.

Tor tok på seg en joggedress og gikk ut for å hente avisene. Han kom på at han også burde få tak i de avisene de ikke abonnerte på, og tøflet den korte veien til kiosken. På veien ga han blaffen i de skjeve blikkene fra menneskene han møtte.

«Enten glaner de på meg fordi jeg går gatelangs i joggedress og tøfler, eller de glaner fordi de vet at sønnen min er min gjenfødte svigerfar. Samme faen for meg», tenkte han.

Da han kom hjem igjen, traktet han kaffe og la hele avisbunken foran sønnen som fortsatt praktiserte sin tomme stirring. Da Tor satte kaffekruset ved siden av sønnen, så Henning rødøyd og sliten opp på faren.

-Vi får vel bla gjennom, sa Tor.

Henning Rim viste ingen interesse, men faren gjøv løs på avisbunken. Det var ikke lystig lesning.

Avisjournalistene hadde tydeligvis jobbet intenst for å komme et skritt videre i forhold til hva radio- og TV-journalistene hadde fått ut av seansen ettermiddagen i forveien. De store riksavisene hadde Henning Rim på førstesiden i forskjellige varianter. Boulevardene hadde de vanlige voldsomme titlene:

Vil TA

fra oss

ARVEN

skrev VG over hele førstesiden , med et bilde av Henning Rim.

Han

TAR

arven

skrev Dagbladet, også med et bilde av unge Henning Rim. Som vanlig hadde de to boulevardene trukket fram det samme poenget.

Kulturen kan tape

skrev Aftenposten litt mer forsiktig, og med et litt mindre provoserende bilde av Henning Rim.

Kultur-tap for Vestfold

skrev Tønsbergs Blad, med et stort, uskarpt bilde av Henning Rim.

Bare den lille lokalavisa hadde en positiv vinkling:

Modige

RIM

var tittelen på førstesiden, med et stort bilde av en godt smilende Henning Rim der det var innfelt et arkivbilde av Henning Rim den eldre.

-Gamle Åsmund skjønner hva det dreier seg om, sa Tor og viftet med lokalavisas førsteside foran sønnen.

Henning Rim så slapt på avisa.

«Nå er jeg for evig og alltid fordømt,» tenkte han.

«Ja, men du må fortsatt leve,» svarte en tanke inne i hodet hans.

«Takk som byr,» tenkte Henning Rim.

Torill kom inn i stua. Ansiktet hennes bar preg av at hun ikke hadde sovet mange minuttene i løpet av natten.

-Er avisene like jævlige som radio og TV? spurte hun ut i lufta i samme tonefall som om hun hadde spurt om været eller veien til nærmeste dagligvareutsalg.

-Lokalavisa er herlig, svarte Tor, påtatt positiv.

-Er de like jævlig? gjentok Torill.

-Minst like jævlige, måtte Tor innrømme.

-Hvordan går det med deg, Henning? Torill satte seg på armlenet til Henning Rim:

-Tåler du dette?

-Jeg har vel egentlig ikke noe valg, svarte sønnen og lente seg mot morens arm, og lukket øynene.

-Henning og jeg snakket sammen i går kveld, sa Tor og flyttet på to nips-hunder i bokhylla. Den ene lignet på en elghund, den andre lignet på Grrhard.

-Jeg hørte det, svarte Torill.

-Hørte du hva vi snakket om?

-Ja, jeg hørte Hennings beskrivelse av pappas første møte med deg og Grrhard.

-Var det til noen hjelp for deg?

Torill strøk håndflatene mot hverandre, igjen og igjen. Lyden fortalte at hendene hennes var fuktige. Hun fortsatte til lyden ble tørr før hun svarte:

-Nei. Det gjorde bare alt mye vanskeligere.

Henning Rim så trist fra Torill til Tor og sukket tungt.

Torill plukket opp den tomme ølflaska som stod ved siden av stolen og gikk ut på kjøkkenet. Samboeren fulgte etter henne, skrudde på krana over oppvakskkummen og hveste:

-Jeg tror ham! Herregud, jeg må tro ham. Vi må tro ham, ellers kommer han til å gå i stykker. Om du hørte det han fortalte i går kveld, så kan du ikke la være å tro ham. Hvordan kunne han kjenne så mange detaljer dersom han ikke hadde vært der selv? Hvorfor tviler du på vår egen Henning, Torill?

Blikket hennes var nyslipt da hun svarte:

-Skal vi tro på ham bare for å hjelpe ham, eller fordi vi virkelig tror ham? Når ble du en så varm tilhenger av reinkarnasjon? Så vidt jeg vet, har du alltid vært den store tvileren her i denne lille familien. Du har i grunnen ikke trodd på så mye annet enn det du ser, Tor Sorg. Men når sønnen din plutselig får et illebefinnende og påstår at han er sin egen bestefar, så tror du brått fullt og fast! Eller er det bare slik at du vil tro for å hjelpe ham? I så fall er du en større hykler enn jeg trodde!

-Nå må du faen meg roe deg ned! brølte Tor Sorg.

-Dere kan bare skru igjen springen, den overdøver uansett ikke brølinga deres, kom det slapt fra stua.

Tor Sorg banket igjen springen og fortsatte:

-Hvordan mener du at Henning skulle kjenne den episoden han beskrev, dersom han ikke hadde vært med på den selv?

Hun parerte lynkjapt:

-Javel, du tror plutselig på gjenfødelse, men da må du også tro på telepati. Hvorfor skulle ikke Henning telepatisk en eller annen gang i løpet av oppveksten ha plukket opp den hendelsen fra en av våre hoder? Slik at han kunne gjenfortelle den til deg i går kveld? Hun trampet for å understreke det siste poenget.

-Hvorfor i alle dager skulle han ville gjøre det?

-Fordi han er i et øyeblikks forvirring. Fordi han plutselig er i den posisjon at hans stemme betyr noe for en kulturskatt. Fordi sønnen vår har fått så mye og tungt på skuldrene sine at han knekker sammen og tyr til en liksom-virkelighet for å komme ut av situasjonen igjen.

-Så du tror ikke at Henning er din gjenfødte far?

-NEI! skrek Torill og raste inn på soverommet og slamret igjen døra bak seg. Tor Sorg og Henning Rim kunne høre at hun kastet seg på senga.

Tor åpnet vannkrana igjen, lot kaldt vann renne over hånden og førte den til pannen flere ganger. Så snudde han seg mot sønnen som fortsatt passet på stolen sin:

-Dette er ikke lett, Henning.

-Det var nok heller ikke meningen, sa Henning Rim og så opp på sitt gamle maleri av den lyserøde bamsen som danset med en smilende og ildsprutende drage. Han hadde alltid trodd at den dragen var snill, men nå var han ikke lenger så sikker.

«Det er jeg som spruter ild på Torill», tenkte han.

Blå bamse

Om aviser, radio og TV hadde gått av skaftet de første dagene, så ble ikke interessen mindre de neste.

TV2 innkalte et panel kunstkjennere og Lasse Rim i et direktesendt debatt-program. Først ble det vist klipp fra den etterhvert velkjente pressekonferansen der Henning Rim redegjorde for sine planer, og en velredigert bit av intervjuet med kulturministeren. Deretter fikk kjennerne i studio utdype sin engstelse. De var redde for konsekvensene av å fordele Henning Rims arv blant uvitende.

-Disse bildene kan ende sine dager opphengt på vegger i stuer og entreer, ja endog på toaletter. Det er ikke den rette plassen for en kunstskatt, sa en av dem.

En annen var mer opptatt av den økonomiske siden av saken:

-Disse bildene er i dag uvurderlige, de lar seg ikke prissette. Hva vil skje dersom de bare skal gis bort? Jo, hele kunstmarkedet vil rase sammen som et korthus. Folk vil komme til å tro at kunst er noe som vokser på plenen, noe de kan rive til seg som en hvilken som helst annen løvetann. De vil innbille seg at kunst er som skyer, noe enhver kan stille seg opp og stirre på.

Hele debatten hadde den samme tonen. Men den hektiske programlederen hadde spart Lasse helt til slutt:

-Vi er så heldig å ha den unge Henning Rims onkel med oss her i kveld. Han eier selv to store Rim-arbeider, er ikke det tilfelle Lasse Rim?

Kameraet zoomet inn på Lasses ansikt. Han så slitent oppblåst ut. Nærbildet avslørte at han hadde sprengte blodkar på nesen og hadde poser under øynene. De som ikke kjente hans alkoholvaner, ville tro at de siste dagers hendelser var årsaken til de fysiske forandringer.

-La meg først si, sa Lasse:

-De siste dagene har vært tøffe. Min nevøs handling har dessverre skapt splid i en sammensveiset familie. Men jeg unnskylder ham fordi han ikke er frisk. Jeg tror at vi skal komme fram til en ordning som vil være tilfredsstillende både for den unge Henning Rim, min far - den eldre Henning Rim - og resten av min familie. Og ikke minst en ordning som kultur-Norge kan leve med.

-Men du har i din besittelse to av Henning Rims viktigere arbeider? Ville programlederen vite.

-Det er korrekt, sa Lasse og fikk en studiovertinnes hjelp til å holde fram et lite bilde som viste en blå bamse som kikket gjennom dørsprekken inn i et blått rom. Lerretet var iført en tykk og svært dekorert gullramme:

-Dette bildet fikk jeg av min far da jeg var i ten-årene. I hele oppveksten hadde jeg det hengende på mitt værelse - ganske uvitende om hvilken verdi det representerte. Men jeg har alltid vært svært glad i dette bildet. Det er i dag forsikret for 20 millioner kroner, men jeg er tilbudt det dobbelte for det.

Studiovertinnen kom inn med et nytt bilde. Det var en av Henning Rims skisser til et av hans mange sky-bilder. Når han ikke hadde malt over det, så skyltes det at han rett og slett hadde glemt det bak i stabelen nede i kjelleren. Etter Henning Rims målestokk var fargene dårlige tilpasset og skyene omkranset ikke fjellene slik han ønsket at de skulle. Lasse tok i mot bildet fra studiovertinnen med stor entusiasme. Produceren klippet for dramatikkens skyld inn et kjapt bilde av en solbrille-dekorert muskelmann i sort dress. Han stod bak i studioet og passet på at ingen andre enn den rettmessige eier, fikk fingrene i kunstverkene. Også sky-maleriet var utstyrt med en svært forseggjort gullramme:

-Men dette bildet er jeg mest stolt av. Det er blant pappas viktigste sky-bilder. Han elsket som kjent, skyer og fjell og her har han fått fram hvordan det svevende kan harmonere med det faste (Produceren viste et kjapt bilde av kunstkjennerne som nikket nakkesleng på seg). Dette bildet er forsikret for 45 millioner kroner, og jeg har ikke tall på de mange dristige tilbudene jeg har fått fra mennesker som forstår seg på god kunst.

Lasse så forhåpningsfullt på programlederen som straks forstod signalet:

-Hva vil skje med disse bildene - Lasse Rim - dersom din unge nevø går ut på gaten og gir bort det vi inntil nå har oppfattet som en nasjonal kunstskatt?

-De vil ganske enkelt ikke bli verdt noe. Det pappa har laget, vil ikke lenger bli verdt noe. Og det kan jeg ikke sitte og se på. Min far jobbet og slet et langt liv for at min mor, min søster og jeg skulle få et godt liv. Et godt liv fikk vi også - ikke minst fordi vi stadig hadde stor glede av de mange praktfulle bildene han malte.

Programlederen syntes det ble for mye omtale av alles liv, så han brøt inn:

-Men hva vil skje med dine bilder, Lasse Rim?

-Dersom min nevø gir bort hele samlingen, kan jeg vel egentlig bare kaste dem, sa han og satte triste øyne i kameraet, men de ble sakset bort av produceren som måtte ha inn rulleteksten før reklameinnslagene.

Henning Rim slo av TV’en og lente seg tilbake, mens ansiktet hans fortrakk seg i smerte.

-De sier at kunst ikke er noe som vokser på plenen, at det ikke er som skyer, og like etterpå viser de fram et dårlig skybilde og sier at det er kunst, sa han ut i rommet:

-Det er jo på plenen du finner kunsten. Det er på himmelen du finner kunsten. Vi fjollete mennesker forsøker bare å etterligne alt det vakre der ute, og så kommer det noen enda mer fjollete mennesker og setter merkelapper på etterligningene. Dette er kunst, dette er ikke kunst. Fy faen. Og her skal jeg fortsette å leve et nytt, langt liv? Fy faen.

Torill og Tor satt i sofaen bak ham. Tor nikket stumt, mens Torill hadde armene stramt krysset foran brystet. Ansiktet hennes var av hvit plastikk.

Da de gikk og la seg, satt Henning Rim fortsatt i stolen sin foran den svarte TV-skjermen. Der ble han sittende i flere dager.

Passasjer

Henning Rim hadde tenkt lenge da han reiste seg fra stolen. Det var lenge siden sist. Han hadde bare reist seg for å gå på do, nå ville han gå ut.

-Tar en tur, sa han til moren som ble stram i kinnmusklene av bare angst. Tor arbeidet i stiftelsens beskjedne kontorlokale. Henning Rims uttalelser på 18-årsdagen medførte en del kilen korrespondanse fra stiftelsens side.

Henning slengte på seg en olajakke. Utenfor var det tidlig augustkveld. Vindstille og nærmere 20 grader i lufta. Bare to journalister sto ved inngangsdøra hans. Ingen av dem hadde TV-kameraer, men den ene hadde still-kamera. De ble overrumplet da han kom ut - hadde ikke ventet at hovedpersonen selv skulle vise seg. Men den ene fikk summet seg og spurte påtatt høflig:

-Unnskyld at jeg spør, men hvor skal du?

-Kjøpe røyk, svarte Henning Rim.

-Har du begynt å røyke? spurte den andre og rettet kameraet mot ham, mens den første viftet med den lille lydopptakeren sin foran ansiktet hans.

-Noe må jeg pusle med, svarte Henning Rim. Og fikk noen bløte elektroniske smatt fra kameraet til svar.

En drosje kom til syne nede i gata og Henning Rim stilte seg opp midt i veien. Bilen stanset og han hoppet inn:

-Har du gardiner, så trekk dem ned, sa han til sjåføren.

-Hei, svarte Gunnar Harbo:

-Kjenner du meg igjen?

-Neimen, er det deg Gunnar, sa Henning Rim entusiastisk.

-Greit, du har nesten bestått, svarte hans tidligere kollega. - Men her er den avgjørende prøven, sa Gunnar Harbo og tråkket inn gassen så forhjulene skrek mot asfalten:

-Tyskerne hadde visse planer med Paris. Hva mener du om det?

-Tyskernes planer med Paris? Åh - du mener den filmen? Da vet du hva jeg mener, Gunnar!

-Ja, men de sier at du er gæern. Er du det? Eller er du din bestefar?

-Hadde du likt det? Henning Rim stirret på det blanke bakhodet til Gunnar Harbo, han som hadde hatt en kraftig manke den gang han var Hennings avløser.

-Kan jeg få spørre deg om hvor du skal først? Taxameteret går. Jeg har ikke råd til å kaste bort tid på gærninger, vet du.

-Greit Gunnar, Skal opp til Rita - som vanlig etter en vakt.

-Hjem altså. Og så spørsmålet. Som taxi-sjåfører flest unngikk Gunnar Harbo utenomsnakk.

Henning Rim visste hva han skulle fortelle den gamle kollegaen:

-Det dreier seg om en film jeg nettopp hadde sett. Den handlet om da tyskerne ville brenne ned hele Paris under krigen. De visste at de ville tape, og ville brenne ned og knuse hele byen. Notre Dame, Triumfbuen, Eiffeltårnet, alle galleriene, Mona Lisa, Versailles. Alt skulle knuses og brennes. Generalen som ledet operasjonen, delte ut ordrene sine. Han ba en av offiserene om å knuse alt. Og offiseren svarte at dette var hans største oppdrag som soldat. Dette gjorde meg ganske forbanna - selv om det bare var en film. Husker at jeg skreik: HANS STØRSTE OPPDRAG SOM SOLDAT!? Tar jeg ikke helt feil, så brølte jeg sneipen jeg hadde i munnen, over bordet som stod mellom oss.

Den kvelden var du avløser for en av de andre, og jeg husker du stilte verdens mest toskete spørsmål. Du spurte:

«Var det en svart-hvit-film?»

Og jeg ba deg gi blaffen i detaljene. Jeg ba deg oppfatte at denne jævla offiserfisen sa at det var hans største oppdrag som soldat å ødelegge disse kunstskattene. Da husket du at du hadde sett filmen. Du sa noe om at den inneholdt lite action og dårlige stunt-innslag. Og at den var i svart-hvitt. Så kom du med den svært informative opplysning at du ikke orket sånne svart-hvitt-filmer.

Men drit og dra Gunnar, du fikk meg til å male Triumfbuen delvis sprengt i stykker, med den grå-svarte asfalten som var spettet med røde flerr av blod. På den lyse blå-grønne himmelen var det små ulldotter av noen skyer som ble skitnet til av feit, sort og brun røyk fra alle brannene. Prikken over i-en var en okergul Volkswagen kommandovogn som lagde en herlig kontrast til blodet, betongen og himmelen.

Henning Rim så alt inne i hodet sitt. Harbo så på ham i speilet og nikket. Henning Rim fortsatte:

-Jeg husker at du spurte om Kirk Douglas var med i filmen.

-Og da svarte du noe om farger.

-Og du spurte meg om hjernesvinn var smittsomt, parerte Henning Rim.

Gunnar Harbo humret:

-Jeg har tatt godt vare på løyvet ditt Henning Rim, men du får det faen ikke tilbake.

-Det hadde jeg i grunnen ikke tenkt å be deg om heller. Selv om det akkurat nå kunne være fristende.

-Har sett deg på TV. De kjører hardt nå. Du er tidenes nerd. Mannen som skal ta fra oss kulturarven. Jeg er glad du stoppet akkurat meg, Henning Rim, sa Gunnar Harbo og svingte til høyre i stedet for til venstre og ga gass:

-Noen kolleger av din svigersønn forsøker å henge seg på oss, men vi har da våre små hemmeligheter.

Gunnar Harbo vrengte drosja over en skolegård, en pent klippet plen og gjennom en lykkeligvis åpen smijernsportal før han fortsatte:

-Da har du bestått hundre prosent. Jeg er stolt over å kjenne deg.

-Og da fleiper du ikke en gang?

-For en gangs skyld: Nei, sa Gunnar Harbo og stanset foran Ritas - og Henning Rims for over 18 år siden - hjem.

-Jeg skal videre, du må vente, sa Henning Rim.

-Vær litt kjapp er du snill. Gribbene kjenner snart terpentin-lukta av oss, svarte Gunnar Harbo.

-Jeg maler med akryl, din dust, det lukter ikke terpentin, svarte Henning Rim og raste mot inngangsdøra og trykket inn knappen til dørklokka.

Tre minutter senere kom han løpende ut igjen med to malerier under hver arm, mens Ritas bleke ansikt tegnet seg mot kjøkkenvinduet.

-Nå skal vi gi bort noen pingviner, sa Henning Rim.

-Jeg vil faen ikke ha noen, sa Gunnar Harbo.

Henning Rim var opp-gira, men han oppfattet sin tidligere kollegas varsel.

- Hvorfor ikke? ville han vite.

Harbo kjørte alle de små veiene bare han kjente, og svarte:

-Hvor skulle jeg ha hengt et sånt bilde? Jeg har ikke safe hjemme hos meg. Gudene skal vite at det kunne være nyttig av og til når jeg kommer hjem med nattas fortjeneste. Men kona hadde vel funnet fram til kombinasjonen uansett. Nei, Henning, det du har malt, er ikke lenger for folk. Bildene er bare for de med penger. Store penger. Og store safer. Jeg har ingen av delene.

Han sukket tungt og la drosja over i en voldsom høyresving som fikk Henning Rim til å klamre seg til bildene han holdt på fanget.

-Jeg hadde tenkt å gi bort disse, sa han og forsøkte å vifte med begge armene for å vise hva han skulle gi bort.

-Jeg vet det. Men hvem vil ha dem? Ikke jeg som sagt. Og jeg vetta’faen hvem andre vanlige mennesker som tør å ta i mot dem. Men jøss, du må bare prøve. Jeg kjører deg gjerne hele natta. Er du Henning, så er du Henning.

To timer senere stanset Harbos drosje nok en gang foran Ritas hus. Denne gangen stod de to journalistene ved inngangsdøra da Henning Rim kom med de fire maleriene. Han hadde ringt på dørklokkene til private hjem, og til institusjoner. Ingen ville motta et gratis Rim-bilde. «Vi tør ikke» hadde alle svart som om de var medlemmer av et eller annet merkverdig kor.

Da Henning Rim kom mot Ritas inngangsdør, stod hun klar til å åpne, men journalistene fikk likevel tatt bilder av ham med to malerier under hver arm.

-De vil ikke ha dem, sa han gråtkvalt til hustruen/mormoren før han satte dem fra seg i entreen og returnerte til Harbo som kjørte ham til drosjesentralen der han fikk en kopp ualminnelig svart kaffe.

-Du kan ikke sprenge alle kunstskattene i Paris, og være stolt av det, sa Harbo og fylte opp kaffekruset hans igjen.

-Jeg skal ikke sprenge dem på den måten, Gunnar. Jeg skal tvert om spre kunsten ut til de som vet å sette pris på den.

-Penger, Henning, penger, svarte Gunnar og reiste seg:

-Jeg har fått en tur igjen, skal jeg kjøre deg hjem først?

-Du får skrive det på meg så lenge, har dårlig med kontanter i øyeblikket.

-Vi sier det er greit om du signerer på regninga. Kan jo bli verdt noe for barnebarna mine veit du, sa Gunnar Harbo og lo skurrende vennlig.

Nye overskrifter

-Synes ikke du skal gå ut på den måten, sa Tor og viftet med VG foran Henning Rim neste formiddag:

-De elsker det selvsagt, men de velger selv hvilken virkelighet de skal referere.

Henning Rim satt i stolen som var blitt hans hjem i hjemmet. Han tok i mot avisa. På forsiden var det ved siden av avisas logo, kun et stort heldekkende bilde av ham selv med to malerier under hver arm på vei mot Ritas inngangsdør.

En voldsom tittel omkranset bildet:

Ingen

vil ha

ARVEN

Den korte henvisningsteksten lød:

I går kveld forsøkte Henning Rim (bildet) å gi bort fire av sin bestefars bilder, men ingen ville motta dem. -Vi tør ikke, var svaret han fikk og måtte til slutt returnere dem til sin bestemor - Rita Rim - som inntil videre har kontroll over kunstskatten. Nå vil kulturministeren ta affærer.

Side 2 (leder), 5, 6 og 7

Henning Rim sukket langt og lukket øynene, mens han rakte avisa tilbake til faren.

-Jeg visste ikke at du hadde begynt å røyke, fortsatte Tor.

-Har jeg? mumlet Henning Rim bak lukkede øyne.

-De har en egen sak om det på side 7 under tittelen: «Arvingen måtte ha røyk».

-De er veldig flinke, stønnet Henning Rim og åpnet øynene. Han stirret på faren:

-Du tror egentlig på dem, gjør du ikke? Du er egentlig en av dem fortsatt, er du ikke?

Tor Sorg rygget et skritt. De siste døgnene hadde sønnens øyne vært som overflaten på en død brønn. Nå lyste de av sinne.

-NEI! ropte Tor Sorg mot sønnen og svigerfaren:

-Jeg måtte bare spørre! Herregud, du behøver ikke beskylde meg for å være forræder av den grunn. Men det hadde jo vært fjollete om du oppe i alt dette begynte å røyke, nå som du har holdt deg unna til du ble 18 år.

-Hva om jeg hadde begynt å røyke? spurte Henning Rim utstudert rolig.

-Nei, det ville som sagt, vært fjollete av deg, men det ville selvsagt ha vært et lite problem sett i forhold til alt det andre.

-Nettopp, svarte Henning Rim.

Eksklusivt

Alle nyhetsmedier elsket VG-oppslaget. De gulpet det i seg og lot som om det var noe de selv hadde gravet opp til den iherdige VG-journalistens store fortvilelse.

-Fy faen, her har jeg sittet utenfor huset til han gærningen i flere døgn og fått tak i noe eksklusivt, og så bare tar’em det uten å angi kilde! skrek han foran TV’en morgenen etter at han hadde gjort sitt scoop.

For allerede i God Morgen Norge på TV2 var kulturministeren på plass i den myke sofaen foran kameraet:

-Dette skal ikke skje, sa han uforskammet morgenfrisk, men ingen kunne se at han gikk på oppkvikkende medikamenter.

-Hva mener du med det? spurte intervjueren som nøyde seg med å være iført olabukse og t-skjorte.

-Regjeringen må gripe inn overfor unggutten som forsøker å gi bort nasjonens arvesølv, svarte kulturministeren og lot høyrehånden legge kjøpe-luggen pent tilbake på plass. Men inne i hodet sitt tenkte han:

«Herregud, hvordan skal jeg komme gjennom denne dagen?»

Den samme tanken hadde Henning Rim da kulturministeren pyntet på håret sitt.

Han visste at det ville være trangt om plassen utenfor inngangsdøren, og han visste at det ville være like trangt om plassen bak den unge pannehuden hans.

«Jeg burde ha dødd skikkelig, da jeg døde», tenkte han og kastet seg tilbake i stolen.

Torill kikket forskremt ut fra kjøkkenet:

-Er de stygge?

-De kommer til å gjøre meg umyndig, svarte Henning Rim.

-Tor! Kan de det! Moren skrek mot soveromsdøren.

-La pappa få sove litt til, han har vært våken i flere døgn, ropte Henning Rim tilbake.

-Tor! Kan de? gjentok moren. Henning Rim hørte hvordan sengeklærne ble slått til side og at faren satte føttene i gulvet. På TV ble det vist en reklame for en shampo som var enda bedre enn samme shampo for en uke siden.

Det knirket svakt i soveromsdøra og en sliten utgave av Tor Sorg kom til syne.

Han var naken, men øynene var det første Henning Rim så. De så ut som et par utvaskede jeans i hver sin bleke balje med rødt mønster. Ansiktshuden hans lignet et grått teppe som teppeleggeren ikke hadde hatt tid til å strekke. Armene hans hang som to dårlig pakkete, ukokte kjøttpølser, ryggen var krum den minst agressive veien og magen hang behåret over det rosinformede kjønnet hans, de hvite, magre og behårete bena syntes å være for spinkle til å bære sin underlige vekt.

Torill så på fremtoningen i soveromsdøra, himlet med øynene og hvisket mot utysket:

-Det må være noe rart med meg. Men kan du tenke deg å gå tilbake til senga?

Tor Sorg var ikke i stand til å analysere sarkasmer. Han hørte dem ikke en gang:

-Hvem skal gjøre deg umyndig? Stemmen til Tor Sorg var en stygg etterligning av noe de hadde hørt på en skrekkfilm, men Henning Rim hadde ikke plass i hodet til å se det komiske i hverken figuren eller stemmen.

-Det var et intervju med kulturministeren på TV2 akkurat nå, svarte han faren, mens han stirret på en reklame for en tyggegummi som ville gjøre livet bedre:

-Statsråden sa de ikke ville finne seg i at jeg gjennomførte det jeg har satt meg fore.

-Satt deg fore, svarte Tor Sorg som et ekko av sønnen. Han plasserte den nakne rumpa på fotskammelen foran sønnens stol og stirret på TV-skjermen som forsøkte å overbevsie ham om at et vaskemiddel som inneholdt nyoppdagede enzymer, kunne få liv i det tristeste plagg.

Da reklamen var slutt, gliste kulturministeren i mot dem igjen. Intervjuerens stemme gjentok det de hadde snakket om før reklamepausen:

-Vår kulturminister sa før pausen at Henning Rims arving ikke kan regne med å få disponere sin arv slik han ønsker. Var det ikke det du sa, kulturminister?

Kulturministeren lot fingrene gå gjennom håret igjen. Egentlig hadde han ikke tenkt å si det så direkte, men skitt au:

-Det er riktig. Vi er i den situasjon at en ung mann med store psykiske problemer sitter med alle rettigheter til en nasjonal skatt. Vi er en liten nasjon og vi i denne lille nasjonen må ta vare på de skatter vi har. Jeg akter å sette min stilling inn på at Henning Rims samling blir værende i dette landet som en samlet nasjonalskatt, sa kulturministeren og kastet med hodet igjen. Heldigvis hadde kameraet flyttet seg til programlederen da den kulturelle toupeen som alle offisielt inntil da hadde trodd var hentehår, svevde gjennom studioet. Men TV-seerne hørte et kulturelt klask og kulturministerens hysteriske knising da programlederen satte over til en ny porsjon reklame.

Ikke noe vits i

Fredrik kom uten Vilhelm da Henning Rim feiret sin 20-årsdag hjemme.

-For å være helt ærlig, jeg tror ikke Vilhelm blir så mye eldre, sa lille, store Fredrik og klemte jubilanten.

-Hva er det med ham, spurte Henning fra lenestolen som var begynt å bli trang.

-Han gidder ikke mer. Han har skjønt at han får en ny mulighet. Så nå suger han til seg alle de sykdommer som eksisterer, slik at han kan dø så snart som mulig. Men sykdommene vil liksom ikke ta skikkelig plass i ham. Kroppen hans er så stor. Det tar sin tid å drepe den, sa Fredrik og så ned på de små, sterke hendene sine.

-Hvorfor kommer han ikke til meg lenger? ville Henning Rim vite.

-Han synes ikke det er noe vits i. Jeg mener, han er jo minst like glad i deg nå som før, men fordi han regner med å dø snart og fordi han regner med å treffe deg igjen neste gang, synes han ikke lenger det er noe vits å stresse med den slags.

-Hva sier du til ham da, Fredrik?

Fredrik så inn i øynene hans og lot blikket etterlate en boble av syn inne i hodet til Henning Rim. Boblen eksploderte inne i hodet hans og han så i et glimt som varte et tusendels sekund på utsiden, men en halvtimes tid på innsiden: Tunnelen, lyset, stemmen, følelsen av å være hjemme hos noen som har ventet, varmen, gleden, lykken, det å være tilbake, det å høre til.

Henning Rim ristet på hodet:

-Det er det han venter på?

-Ja, Henning. Jeg kan love deg at jeg skal hjelpe ham gjennom den vanskeligste delen av veien.

Henning Rim tok tak i det vinrøde jakkeslaget til Fredrik, trakk ansiktet hans nærmere og hvisket:

-Hvem er du Fredrik?

-Kjenner du meg ikke igjen? hvisket dvergen tilbake.

-Nei.

-Det vil du sikkert gjøre når det er din tur igjen, sa Fredrik og trakk seg smilende tilbake mot kaffebordet. Henning Rim så vingene hans i et kort glimt.

Rita så dem også, men hun smilte ikke til Henning Rim. Hun så mest skremt ut.

Sterke staten

Henning Rims barndom i hans første liv, hadde vært slitsom, men lykkelig. Barndommen i hans andre liv hadde vært mer lykkelig og litt mindre slitsom fysisk sett. I den første barndommen hadde staten grepet inn og laget problemer da faren hans ikke fikk tilstrekkelig støtte til å drive Rimgården på en slik måte at han kunne fø kjerring og sønn. I Henning Rims andre barndom blandet ikke staten seg inn i det hele tatt før barndommen juridisk sett var blitt til manndom. Men da kom staten til gjengjeld inn med full styrke.

Hvordan staten gjør slik, vet bare de som jobber med den slags saker. Men det var i siste instans byens politimester som fikk æren av å fremsette krav om umyndiggjørelse av Henning Rim på grunn av påstått sinnssykdom. Vergemålsretten tok begjæringen til følge og ba om uttalelser fra spesialister på menneskers hodeinnhold. Flere kjente psykiatre og psykologer grep begjærlig muligheten til lettjente penger og rask berømmelse - ettersom saken ble fulgt med stor interesse i media. Spesialistene studerte den påstått sinnssyke grundig. Hver av dem snakket med ham i nesten en halv time hver.

-De spurte hva jeg følte for mitt eget kjønnsorgan! svarte Henning Rim senere når noen en sjelden gang lurte på hvordan undersøkelsene hadde vært.

Spesialistene konkluderte unisont med at den unge arvingen var syk på sinnet og at han ikke kunne ha oversikt over eller ansvar for egne handlinger. Dermed fradømte vergemålsretten ham den myndighet han nettopp var blitt tildelt gjennom alder. Torill ble oppnevnt som verge, men på grunn av hennes nære tilknytning til kunstarven, ble det bestemt å la overformynderiet bestyre den. Og overformynderiet ble fra høyt hold i staten - et så høyt hold at ingen kunne si nei - bedt om å plassere samlingen i et dertil egnet galleri. På papiret skulle det hete at samlingen tilhørte Henning Rim d.y., men at han inntil han ble erklært frisk i hodet sitt, ikke fikk råde over den.

-Kunne de bare ha spurt om bildene, ikke pikken min! ropte Henning Rim til de som ville høre, men det ble svært få etterhvert.

Noen tynne røster i samfunnet protesterte mot det de omtalte som statlig overgrep, men mediene - og dermed den ubestemmelige opinionen - skrek med én stemme på et volum som ikke lot seg overdøve, at kunstskatten tilhørte nasjonen, ikke en enkelt, gal unggutt. For å rettferdiggjøre sin handling, gikk mediene og dermed også opinionen, inn for å gi gærningen litt fetere uføretrygd enn reglene tilsa.

Så kunne endelig Rim-galleriet etableres og ble bygget på et friareal like ved Henning Rim d.e.’s enebolig etter tegningene Tor Sorg som stiftelsens ansatte styrer, hadde vært med på å godkjenne. Rim-stiftelsen ble på grunn av «forholdene» holdt utenfor galleriets styre. Og da galleriet var innflyttingsklart, ble Tor Sorg «anmodet» om å finne på noe annet å pusle med enn å søke på stillingen som galleridirektør. Stillingen ble kort tid etter tildelt en ung kunsthistoriker med friundervisningseksamen i administrasjon.

Like etter Henning Rims 20-årsdag ble Rim-galleriet åpnet av kulturministeren. Det var hornmusikk, silkebånd, canapeer og voldsom media-dekning. Kunstnerens familie var representert ved en svært rørt Lasse Rim.

-Joda, jeg ble invitert, sa Rita senere.

-Det var to unge byråkrater i grå dress på døra med vakkert skrevet invitasjon på tykt bøttepapir. De ble rare i ansiktet da jeg rev det i stykker og stappet bitene ned i brystlomma til den ene, sa hun og humret.

Da åpningen ble vist på TV, bestemte Henning Rim seg for å melde seg ut av samfunnet for godt. Han hadde benyttet de siste to årene til å stirre på TV-skjermen og høre den ustanselige kranglingen mellom Torill og Tor. Henning Rim hadde knapt vært utenfor husets fire vegger etter at han hadde kjørt byen rundt i drosja til Gunnar Harbo. Han hadde gått opp i vekt for å fylle den ubenyttede plassen i lenestolen og han hadde fått hodet fullt av bilder. Den eneste gangen han hadde vært utendørs etter den triste drosjeturen, var da han sammen med Tor og Torill hadde besøkt Åsgårdstrand-hytta han hadde fått i myndighetsgave av onkel Lasse. Den samme onkel Lasse hadde riktignok via sin advokat forsøkt å trekke tilbake gaven etter at Henning Rim «ble syk», men hadde ikke vunnet fram i den saken. Lasse hadde hatt mer hell i andre saker. Forskningen til senere tiders historikere viste at Lasses lobbyvirksomhet mot sentrale politikere, hadde fungert, og hadde vært medvirkende årsak til den raske saksgangen da Rim-skatten ble overdratt staten.

Del 3

Et nytt liv i livet

-Er det på grunn av det du tror, sa Torill, da Henning Rim fortalte om sin beslutning om å melde seg ut av samfunnet. Gjestene hadde gått etter 20-årsdagen hans og han satt som vanlig i stolen sin mens Tor og Torill satt på hver sin stol ved siden av.

-På grunn av hva? spurte Henning Rim.

-Er det på grunn av det du tror? På grunn av din tro om at du er gjenfødt? Torill hadde ikke nevnt dét eller andre tangerende spørsmål siden hans 18-årsdag. Hun hadde kjempet i mot temaet med en løvinnes styrke. Hadde noen nærmet seg det, hadde hun glefset dem til taushet. Når Torill var i nærheten, ble det aldri snakket om Henning Rims død og oppstandelse.

Etter at Tor hadde mistet jobben som leder av stiftelsen Rim-galleriet, hadde hun tatt opp igjen produksjonen av noveller til ukebladene for å gi familien smør på brødet. Men salget gikk ikke så strykende som før fordi hun var blitt bløtere i kanten, som kjøperne sa. Henning Rim visste det innebar at moren var blitt for mye mor og for lite rå skribent. Det var han glad for og lot foreldrene disponere uføretrygden sin.

Men nå syntes han tiden var moden til å styre sin egen trygd og derfor hadde han meddelt moren at han ville flytte til hytta i Åsgårdstrand og samtidig melde seg ut av det samfunnet han ikke var en del av.

Moren så fremdeles på ham for å få svar på årsaken til at han ville ut nå. Var det fortsatt på grunn av «det han trodde på?»

Henning Rim hadde lenge forstått at moren aldri ville innse at han - sønnen og faren - virkelig var sønnen og faren.

«En mor vil alltid tro at det lille vesenet hun presset ut av sin egen kropp, er et produkt av henne selv», tenkte Henning Rim nok en gang og svarte moren:

-Nei, mamma, det er ikke fordi at jeg tror det jeg tror. Det kan tross alt bare være galskap når alt kommer til stykket. Jeg gjør det fordi at jeg er blitt 20 år og fordi samfunnet tross alt ikke har satt pris på å ha meg med. Da er det like godt at jeg melder meg ut og klarer meg selv. Ikke sant?

Hun nikket.

-Dessuten ser du jo selv at jeg snart ikke får plass i denne stolen lenger, så da må jeg finne meg et sted der jeg kan få utfolde meg mer enn her. OK?

Torill smilte blekt, før sønnen fortsatte:

-Men før jeg flytter, skal vi ha snakket om det du aldri vil snakke om.

-NEI! Torill hveste svaret mot ham, men ble likevel sittende.

-Er dette nødvendig, Henning? spurte Tor forsiktig. Han fryktet en såpesprutende oppvask.

-Ja, svarte Henning Rim:

-Jeg kan ikke flytte fra dere før jeg vet hvor mamma står i den sprø virkeligheten jeg har skapt for dere. Nå vil jeg vite hva du mener om meg, mamma. Han kjørte øynene i morens og hun slo ikke ned blikket.

Hun satt lenge stille med plastikkansiktet sønnen var blitt godt kjent med. Så begynte plastikken å smelte og det livnet omsider til i øynene hennes. Hun kremtet, så seg rundt som om hun hadde våknet og sa henvendt til Tor, mens hun fortsatt så på sønnen:

-Spanderer du et glass med et eller annet sterkt?

Tor spratt opp og hun fortsatte:

-Javel, Henning. Jeg vet ikke hva du hadde ventet deg den dagen for to år siden, da du fortalte hva du mente hadde skjedd. Kanskje du ventet at jeg skulle kaste meg om halsen din og lovprise at pappa fortsatt levde. Kanskje håpet du akkurat dét. Men da glemte du en del vesentlige detaljer. Jeg elsket pappa over alt i verden. Vi hadde et fantastisk forhold. Like før han døde skrev jeg en novelle til ham...

-Den om skya, skjøt Henning Rim inn.

-Ikke si noe, er du snill, fortsatte hun, grep glasset Tor rakte henne og tok en dyp slurk før hun fortsatte:

-Jeg beskrev pappas tilstedeværelse etter at han hadde gått bort. Og den tilstedeværelsen har jeg følt hele tiden siden han omkom i trafikkulykken (Tor krøp sammen i stolen sin). Jeg har følt at pappa har snakket til meg, har vært nær meg, har gitt meg råd og veiledning. Etter at du ble født, Henning, har jeg følt det enda sterkere, men det behøver ikke bety at du er pappa. Det er nok for meg at pappa er interessert i hvordan det går med meg og mine. Jeg er blitt vant til at pappa er i nærheten hele tiden og jeg liker det. Jeg er også blitt vant til at du - sønnen min - er i nærheten, og jeg ikke bare liker, men elsker det. Uansett hvem du er kjære Henning, så er du sønnen min. Om du påstår at du er min gjenfødte far, så vil jeg ikke høre det, fordi dere uansett er to forskjellige personer for meg. Jeg kan aldri elske deg som om du var pappa, akkurat som jeg aldri kunne elske pappa som om han var sønnen min. Du må derfor mene og tro hva du vil, Henning, men for meg vil du alltid være min sønn. Og pappa vil jeg alltid ha rundt meg som en snill skygge. Jeg føler at han hjelper meg akkurat nå, sa Torill og ble stille.

Henning Rim kjente hvordan børen på skuldrene hans ble lettere etterhvert som moren snakket. Da hun var ferdig og ble stille, følte han at han satt ti centimeter over stolsetet. Han var lys og glad inne i hodet. Han smilte mot moren/datteren og faren/svigersønnen. Endelig kunne han ta tak i metallbåndet som noen hadde klemt sammen rundt dem, røske i det og flerre det i to. Endelig kunne han begynne å leve igjen. Han så på Torill som grep glasset igjen og tømte det. Mens tårene rant sa han:

-Takk skal du ha, mamma. Heretter skal jeg aldri nevne dette mer. Jeg har fått svar på spørsmålet mitt. Nå kan jeg starte på resten av livet uten å være redd for å miste deg.

Hun så tilgjort hardt på ham:

-Meg mister du ikke før du ønsker det, Henning. Ikke før jeg er blitt ei gammal kjerring som du ser fram til skal dø, så du slipper å høre kjeftinga mi!

Tor pustet ut og så på Henning. Torill lente seg tilbake i stolen og smilte slitent.

-Kommer dere til å klare dere? Henning Rim så på Tor Sorg.

-Ja jøss, jeg skal knyte kranser og selge på torvet, svarte faren med en latter som ikke var ekte. Han tok seg sammen:

-Ta det med ro Henning. Selvsagt klarer vi oss på et vis. Mamma skriver og selger noe inne i mellom og jeg får en og annen frilansjobb i avisa. Den nye redaktøren snakket til og med om at jeg kunne få en fast kveldsjobb som redigerer. Vi skal klare oss. Meld deg ut av samfunnet du, men vi må være her. Vi er blitt for avhengig av samfunnet og samfunnet er vel blitt for avhengig av oss. Ta med deg livene dine og gjennomfør det du må gjennomføre.

-Rimgården, sa Henning Rim henvendt til moren, -Hva med Rimgården?

-Du vet, svarte hun og rettet seg opp i stolen. Nå var det noe begripelig å snakke om: -Vibeke til Lasse har aldri likt seg der fordi hun syntes det er for møkkete. Rimgården står på meg. Men vi har egentlig ikke råd til å ha den lenger. Formueskatt og den slags. Du som er umyndiggjort, slipper vel det. Jeg skal sjekke det og få den over på ditt navn. Mamma har i alle fall ikke noe i mot det. «Bare den er i familien», pleier hun si.

-Ja da kan man vel trygt si at den blir i familien, skjøt Tor dristig inn og fikk et skadeskutt blikk fra samboeren.

-Egentlig er det ikke så mye familie igjen, sa Henning Rim. Han smilte trist.

Vilhelms stille død

To dager senere låste Henning Rim opp døra til Åsgårdstrand-hytta og sugde inn lukta av innestengt rom mens Tor rygget den innleide varebilen med det sønnen eide, ned innkjørselen. I det Henning Rim løftet foten for å la den trå inn i sitt nye hjem, stod Fredrik ved siden av ham.

Han smilte lunt og så opp på ham:

-Nå er det gjort, Henning.

-Hva da? Henning Rim var først og fremst overrasket over dvergens brå tilsynekomst, men det skremte ham også fordi han hadde sett Fredriks vinger to dager tidligere.

-Nå kan du snakke med Vilhelm akkurat når du vil, sa Fredrik med det samme lune smilet.

-Mener du at Vilhelm er....?

-Nå er han der du var, ja. Og nå har jeg gjort det jeg skal, sa Fredrik og bleknet.

Henning Rim grep fatt i skulderen hans og ropte:

-Nei! Jeg kan ikke miste alle på en gang! Men hånden hans grep i luften, mens ørene hans hørte:

-Vi sees Henning Rim.

Han løp ned til faren som var i ferd med å kreke seg ut av varebilen:

-Vilhelm er død!

-Hva er det du sier?

-Du hørte det. Kjør!

Han dyttet faren tilbake i førersetet, løp rundt og kastet sin omfangsrike kropp inn i passasjersetet så det ynket seg i fjærene:

-Ja, så kjør da. Kjør som bare faen!

-Hvordan kan du vite at han døde akkurat nå? Tor smalt automatgiret i revers og spant ut av innkjørselen.

-Fredrik sa det. Kjør på!

-Var Fredrik her?

-Ja han var. Kjør da!

Men han visste at de ville komme for sent fram. Og Vilhelm var et vakkert, 61 år gammelt dødt menneske, da de stod ved sengen hans.

«Din drittsekk», tenkte Henning Rim da han så ned på liket av broren.

«Neste gang skal jeg bli storebror, så kan du få den jævla marken i kjeften», svarte Vilhelm inne i hodet hans.

«Allright, men husk at jeg leder med ett liv» sa Henning Rims tanker.

* * *

Under bisettelsen spurte mange etter Fredrik, men han dukket aldri opp. Henning Rim var den siste som så den store dvergen på denne siden.

Malerens gjenfødelse

Henning Rim kalte sitt nye hjem i Åsgårdstrand for «Lykkehuset» vel vitende om at han plagierte Edvard Munch som hadde kalt sitt tilholdssted lenger nord i den lille byen, det samme.

-Ikke fordi jeg fant så mye lykke der, men fordi jeg håpet å finne det, sa han senere.

Lasse måtte ha slått inn adskillige nuller etter det første tallet da han betalte for myndighetspresangen til nevøen. Ikke fordi hytta var spesielt stor eller velutstyrt, men på grunn av beliggenheten. Kjøpesterke Oslo-folk hadde kostet på seg store lån for å sikre seg en strandperle ved Åsgårdstrand de siste 30 årene. Og Henning Rims lykkehus var en strandperle. Den lå mellom riksveien og Oslofjorden. Grunnmuren stod 20 meter fra høyvannsmerket, og ett mål ustelt hage med gamle krokete epletrær omringet huset som var oppført en gang på 1930-tallet. Mot riksveien var det satt opp en tre meter høy støyskjerm som ga illusjonen om å bo usjenert til. Hyttas utvendige kledning var trolig original og var malt så mange ganger at malingen lå som pansrede skjell over bordkledningen. De smårutede vinduene og det steinbelagte taket var ganske nytt. Likeså det innvendige røropplegget og det elektriske anlegget. Inne var det to små soverom hver på 15 kvadratmeter, en stue på 40 og et lite kjøkken på 10 kvadratmeter. I et kott var det montert bad og toalett. Stua hadde åpen peis, smårutede utsiktsvinduer mot fjorden og utgang til en liten steinterrasse med et par hvite, morkne krakker og et slitent bord.

De første ukene i sitt nye hjem, gikk Henning Rim rastløst omkring og flyttet på de få gjenstandene han eide. Han monterte staffeli i stua, men fikk ikke bestemt seg for hvor i rommet det skulle stå. Utsiktsvinduene sørget for god utsikt, men var dårlige lyskilder for en maler. På grunn av sola som nektet å stå stille på himmelhvelvingen, forandret lysforholdene seg i løpet av dagen. Han løste etterhvert problemet ved å sette opp staffeliet lengst unna vinduet og monterte et lysstoffrør i taket over.

Bildene presset på inne i ham. De hvite lerretene han hadde anskaffet, lyste hånlig mot ham der de stod oppstablet langs veggene. Penslene han hadde satt ferdig til bruk i et par høye glass, spriket som døde fingre og plastflaskene med akrylmaling så for tunge ut til å kunne rikkes der de stod oppmarsjert på gulvet ved staffeliet. På kompakt-lydanlegget som stod på bordet under utsikstvinduet, snurret de gamle CD'ene hans. Han hadde riktignok ikke hatt hjerte til å fjerne de CD'ene han i forrige liv hadde i kjellerstua, men hadde - i tillegg til de han fikk av Ludvig og Alice i 18-årspresang - gått til innkjøp av nye utgivelser. Fortsatt likte han best å høre på Kari Bremnes og Ketil Bjørnstads «Løsrivelse» med tekster av Edvard Munch. I sin forrige malertilværelse hadde nettopp den plata gitt liv til bildene i hodet hans og hjulpet dem ut på lerretet. Nå satt bildene tydeligvis enda mer fastgrodd, men musikken og teksten rørte ved noe dypere i ham enn han kunne huske fra tidligere opplevelser.

-Ikke så rart, Edvard, at jeg føler meg enda nærmere deg nå. Jeg bor i et hus med samme navn som det du hadde. Og jeg bor ved den samme fjord, med nesten den samme utsikt som du hadde da du skrev disse tekstene, ropte han til lufta rundt seg når bildestormen og forvirringen inne i ham ble stor.

Så fortsatte han å gå og flytte på gjenstander.

-Jeg går rastløst omkring søgende lindring -

Jeg føler en åndens kraft beherske meg, mumlet han og ble fjern i blikket, satte seg foran utsiktsvinduet og lot september-formiddagens lys som ble forsterket av fjordens speil, renne inn i de mørke krokene i hodet.

En terne flakset kjapt og seilte stille over den blanke vannflaten.

-Og livet er som denne stille flate, den speiler luftens lyse farver - den skjuler dybet med sitt slim - sine kryp - som døden...mumlet han, rykket til og reiste seg. Det var Edvards ord han hadde mumlet. De som var gjentatt på platen og sunget av sangerinnen med det rare blikket som kunne se forbi andre blikk og inn i andre virkeligheter.

-Men du var jo så redd, Edvard! utbrøt Henning Rim overrasket:

-Du var jo så redd for døden. Du malte av frykt for døden, av frykt for slimet og krypene du trodde skjulte seg under den stille overflaten.

Henning Rim satte seg igjen og så angsten som hadde fått Edvard Munch til å male. Tusenvis av ganger hadde han hørt den teksten, men først nå kjente han angsten i et pinnsvins skikkelse som hadde drevet Munch til lerretet. Mens den uforklarlige angsten hadde herjet med maleren, hadde han også følt at en ånds kraft behersket ham. Han hadde ikke maktet å gi angsten noe navn, og han hadde hatt like store problemer med å gi navn til den åndelige kraften. Det måtte ha røsket og slitt i sjelen hans. Hver dag hadde han spurt seg selv om det ville bli hans siste. Angsten hadde veltet fram. Han hadde stirret blindt utover Oslofjorden og sett speilbildet av himmelen på den stille flaten. Han hadde fantasert om taggete, slimete gap under overflaten - under livet - og angsten hadde vokst seg enda fetere. Han hadde reist seg og gått rastløst omkring, sett på det sugende hvite lerretet og vært redd. Så hadde åndens kraft kommet over ham. Angsten hadde røsket og slitt i den ene retningen, mens ånden hadde røsket og slitt i den andre. Han måtte ha følt det som om personligheten var i ferd med å bli spjæret. Det måtte ha vært en smertefull prosess. Ikke en smerte som når hammeren treffer tommelen, men en dypere smerte - en uten smerte. Det måtte ha oppstått sår mens de to kreftene hadde røsket, tygget, klort og grafset i sjelen hans. Først små sprekker der det sivet ut saft av liv. Så åpnet det seg større sår der saften fikk farger og motiver. Så kunne han rave mot lerretet og frese ut av seg motivene for å stagge de indre kreftenes kamp om hans lille sjel. Han kunne male ut motivene med voldsomme strøk og hugge dem inn i lerretet. Han kunne angripe motivene med malerkniven, skjære i dem, såre dem som en hevn mot angsten og den åndelige kraften. Så, når motivet omsider var flyttet fra såret i sjelen til lerretet, kunne han komme til sans og samling. Han kunne sette seg ned, roe seg ned, skjenke seg et glass alkohol, tenne seg en røyk, lene hodet bakover mot ryggstøet og se opp i taket mot tobakksrøyken som steg i blå spiraler mot det skitne taket i Lykkehuset.

-Fotografiapparatet er ingen konkurrent til malerens virksomhet. For det finnes ikke fotografiapparater i himmel og helvete, hadde Edvard sagt. Han var kanskje ikke edru da han sa det, kanskje ikke ved sine fulle fem, men det var han aldri. Likevel hadde han rett og likevel klarte han å male noe ingen andre hadde malt: Han malte kampen mellom gud og djevel, mellom ånd og angst i et menneskes sjel.

Dette forstod plutselig Henning Rim. Han fortsatte å gå rastløst omkring, mens sannheten sank ned i ham. Så stilte han seg foran den utsikten de hadde felles - Edvard og han -, stirret på den like blindt som Edvard måtte ha gjort da den innvendige kampen var som verst, tenkte på Edvards angst for det som lå under det øynene hans kunne se. Han satte seg igjen og lot tankene renne gjennom seg. Så forstod Henning Rim det:

-Nå vet du at det ikke var kryp eller slim eller annet faenskap som ventet deg der under overflaten. Nå vet du at det var den virkelige virkeligheten som ventet der nede, og det er den jeg skal male, Edvard. Jeg skal vise verden det du nå vet: At livet er entreen til virkeligheten!

Henning Rim følte hvordan bildene inne i hodet presset på, helt ut i fingertuppene. Han reiste seg brått på nytt, gikk mot staffeliet, grep en vilkårlig pensel fra det ene glasset der de døde fingrene ventet på å få liv, presset ut maling fra flere akrylflasker på en avis og malte hurtig og rått. Vasket penselen i vannet som hadde fått en tynn hinne av stillestående snerk i påvente av at noen skulle benytte det, tørket penselen kjapt på en annen avis, deretter på et håndkle før han strøk busten raskt over bukselåret, og fortsatte med en ny farge. Da musikken fra «Løsrivelsen» tonet ut, gikk han som i trance bort til CD-spilleren og trykket ned replay-knappen før han returnerte til staffeliet og malte tykke deilige strøk, malte over, skiftet farge, blandet farger direkte på lerretet, malte og malte. Han registrerte ikke at septembersola gikk ned og at fargene han påførte lerretet, gikk over i forskjellige gråtoner. Inne i hodet hadde han dem klart for seg. Han fortsatte å male inntil han overrasket registrerte at han knapt kunne se avis-palletten han holdt i hånden. Lett irritert trykket han inn bryteren for lysstoffrøret, og fortsatte å male før lyskilden hadde blinket fra seg og fylte stuen med et skarpt, kaldt lys. Foran ham på lerretet boblet en unormalt høy sky over et stille hav som reflekterte et varmt lys. Skyen var overnaturlig hvit i kantene og syntes å komme ut av lerretets to dimensjoner. Oppover skyen klatret en liten, trinn menneskeskikkelse. Bare Henning Rim visste at det var Vilhelm. Havflaten under skyen, skar han over som i en dokumentarfilm der kameraet ser både over og under vannet samtidig. Under vannflaten var det varmt grønt, men hverken slim eller kryp. Der boblet det en tilsvarende sky, overnaturlig lysende grønt og med en trinn skikkelse som klatret oppover. Som om han ville komme til overflaten og se sitt eget jeg klatre i den andre skyen ovenfor.

Da det lysnet til en ny dag utenfor, segnet Henning Rim sammen på sofaen ved stuas kortende. Han grep et pledd i fallet, bredte det uvørent over seg og sank ned i de myke putene mens CD-spilleren fortsatte å spille «Løsrivelsen».

-Takk skal du ha Edvard - og Gud, klarte han å si før søvnen overmannet ham. Skyene fulgte ham og han så Fredrik som hjalp Vilhelm opp den siste bratte kneika. Henning Rim smilte i søvne.

Avtale

Torill hadde først banket på døra, så hamret før hun benyttet sin egen nøkkel og låste seg inn i hytta til Henning Rim formiddagen etter. Gjennom veggen hørte hun hvordan Kari Bremnes beskrev Munchs «Skrik» og at Marius Müllers vanvittige gitar malte bildets røde himmel. Det fikk engstelsen hennes til å vokse.

Inne i stua så hun at sønnen omsider hadde kommet i gang med malingen, men hun tok seg ikke tid til å studere resultatet. Konsentrerte seg bare om skikkelsen som lå halvt overdekket av et pledd på sofaen. Hun grep fatt i skuldrene hans og ristet:

-Henning! Henning! Du må våkne, Henning!

Han slo opp øynene som om han bare hadde blunket litt lenger enn vanlig, og så rett inn i hennes:

-Endelig har jeg klart det, hvisket han hest.

-Hva har du klart? stotret hun.

-Se på staffeliet, jeg har endelig klart å få ut et bilde. Jeg er i gang igjen Torill! Han satte seg opp i sofaen og så seg rundt med håret til alle kanter:

-Jøss, er du her? Han ble brått oppmerksom på at Torill virkelig var der.

-Fanken heller Henning, du skremmer vannet av meg. Hvorfor åpnet du ikke da jeg banket på døra?

-Banket du på døra?

-Ikke bare banket, jeg holdt på å rive ned den fordømte døra inntil jeg husket at jeg har egen nøkkel.

-Har du egen nøkkel?

-Kan du holde opp å spørre sånn hele tiden?

-Spør jeg?

Hun ga opp, gikk bort til CD-spilleren og slo den av. De hørte et måkepar skrike på utsiden. Hun gikk bort til staffeliet og ble stående lenge mens Henning Rim strakte seg så det knaket i ryggraden. Han satte føttene på gulvet, reiste seg, strakte seg igjen og gjespet langt. Klødde seg i håret og gikk bort til moren ved staffeliet.

Hun studerte bildet hans stille.

-Plutselig kom det ut, sa Henning Rim.

-Jeg ser det, svarte Torill.

-Det var en vanskelig fødsel.

-Mmm.

-Hva synes du?

-...

-Er det så dårlig?

-Har du sett det selv?

-Jøsses, jeg har tross alt malt det.

-Ja, men jeg husker hvordan pappa kunne oppleve bildene sine forskjellig fra det øyeblikket han la fra seg penselen, til han så det igjen etter noen timers søvn.

Henning Rim sukket og så nøyere på bildet. Det var akkurat slik han husket det. Akkurat slik det skulle være. Det var dét bildet han hadde hatt inne i hodet da han plutselig fikk mot og kraft nok til å overføre det til lerretet.

-Det er akkurat slik det er, sa han kryptisk.

Torill snudde seg mot ham. Øynene hennes var våte. Hun omfavnet sønnen og kjente den sure svettelukten hans:

-Er du lykkelig nå? ville hun vite.

-Ja, mamma, svarte Henning Rim.

* * *

Hun hadde med seg rundstykker, smør og rekesalat. Hun satte på kaffetrakteren og dekket på det lille kjøkkenbordet med kaffekrus, asjetter og smørkniver. Mens hun arbeidet, fortalte hun:

-Jeg har fått meg jobb igjen. Kjører som avløser for Gunnar Harbo. Tenk deg meg, Henning, som taxisjåfør. Men det er altså hva jeg er blitt. De novellene jeg leverte, var det jo ingen som ville betale noe for lenger. Så hvorfor kaste bort tid og krefter på å skape fantasi for mennesker, når jeg kan benytte energien min til å transportere mennesker til virkeligheten?

-Den var dyp, mamma.

-Ja, men det er artig. Treffer mange morsomme, hyggelige, rare, interessante, ekle mennesker. Og så får jeg såpass for det at Tor og jeg kan leve av det. Så fikk jeg en tur hit til Åsgårdstrand og ville overraske deg, men som vanlig fikk du opp adrenalin-nivået mitt.

-Det kan være sunt for ei kjerring i en alder av 43 år å få fart på pumpa, svarte Henning Rim ertende.

Hun reagerte som han ønsket:

-Det er fanken meg noe til sønn å ha! Ei kjerring, sa du?

Så løp hun etter ham gjennom stua og ut på terrassen. Han unngikk de fektende armene hennes og løp mot et av de gamle. krokete epletrærne der små, sure epler bare ventet på høstens signal så de kunne falle til bakken. Signalet kom før de hadde regnet med. Henning Rim hektet seg fast i en gren og svingte seg opp, mens de små, sure haglet rundt ham. Han satte seg på en gren over hodet til moren som så med smil og ert opp på ham:

-Aktiviteten din bærer ikke frukter, Henning.

-Nei, men det blir til jord og av jord vokser det nytt liv, svarte han og innså at svaret var dypere enn først ment.

* * *

Da de satt ved frokostbordet - som egentlig var et sent lunsjbord - og Torill hadde gitt sønnen den runde delen av det delte rundstykket, hadde skjenket i kaffe og hadde begynt å smøre på sin flate rundstykkedel, sa hun:

-Du maler som bestefaren din.

Han løftet blikket og møtte øynene hennes som gnistret ut advarsel: «Kom bare ikke inn på det», sa de.

-Er det bra eller dårlig, svarte han nøytralt forsiktig.

-Det er bra, sa Torill takknemlig og fortsatte:

-Dersom du skal fortsette å leve slik, og det skal du antagelig, så trenger du hjelp til å få solgt det du lager.

-Jeg er ikke så opptatt av det.

-Nei, det var ikke bestefaren din heller, men du har en mager trygd og det er dyrt å male. Du må ha råd til mat og klær - ikke bare lerret og maling. Er det greit for deg om Tor og jeg forsøker å markedsføre deg, forsøker å få solgt noe av det du lager?

-Du mener til folk som trenger noe som passer til en blå sofa?

-Det gir i det minste noen kroner.

-Det har du selvsagt rett i.

-Jeg tror det ville være fint for Tor om han fikk noe skikkelig å drive med. Han får ta en og annen kveldsvakt i lokalavisa, men går stort sett rundt og sturer. Og snakker om deg hele tiden. Han liker ikke at du ikke er der.

-Er det ikke slik med alle foreldre som må la barna sine - før eller siden - prøve sine egne vinger?

-Jo, men Tor har sin egen oppfatning av deg. Du er blitt en besettelse for ham. Da han ble leder for pappas stiftelse, la han hele sin sjel i den jobben. Han ga maksimalt for at pappas minne skulle bli best mulig. Etter at han tok til seg din versjon av virkeligheten, har han slitt seg helt ut for å forstå hvordan han kan gjøre det best mulig for deg.

-Han kunne jo ta seg en tur, så kunne vi snakke om det.

-Det er ikke sånn Tor er, og det vet du. Fanken heller, han er faren din!

-Greit! Hvordan skulle han hjelpe meg nå, mener du?

-Jeg treffer en del mennesker nå som jeg har begynt å kjøre drosje, og Tor har jo en del bekjente fra den tiden han ledet stiftelsen. Dersom det er greit for deg, kan vi forsøke å markedsføre deg som den unge maleren som ønsker å gjenoppta din bestefars arv.

Henning Rim tok en stor bit av rundstykket, tygget lenge og avsluttet med en slurk kaffe før han svarte ettertenksomt:

-Vil det være til deres beste?

-Så lenge vi vet at vi gjør noe som er bra for deg, så vil det være til vårt beste.

-Og det vil jo være til mitt eget beste, vel å merke dersom dere får solgt noe av det jeg smører sammen.

-Det bildet som står der ute i stua, er ikke smørt sammen, Henning.

-Enig. Ja...jo... det er et veldig pent forslag. Jeg slipper å gå ut til menneskene som mener jeg er sprute gæærn, og dere kan få solgt et og annet bilde av den sprute gæærne sønnen deres. Høres egentlig ganske bra ut.

-Nå er du selvsagt ualminnelig kynisk.

-Ja, svarte Henning Rim.

Ingen tid

Ingenting går så stille som tiden, når den kommer og smyger seg forbi en maler. Henning Rim oppdaget en dag at det var vinter utenfor vinduene hans. Neste gang han så ut, var det vår. De hånlige hvite flerrene fra de jomfruelige lerretene som stod stablet langs stueveggen, ble dekket med maling og motiver. Han registrerte at Torill og Tor var innom av og til med mat og omsorg, men han hadde ikke tid til å snakke for lenge med dem. Han måtte male. Han måtte tømme hodet sitt for motiver. Han visste at det var foreldrene som sørget for nye lerret, at det var Tor som satte sammen blindrammer og stiftet fast linduken til blindrammene i de formatene han ønsket. Han visste at de var innom med mer maling i de fargene han trengte, at de var innom med brød og ost og kaffe og middag, at Torill på en sen vakt kunne svinge innom med en fersk pizza som han åt stående foran lerretet mens han malte. Han visste alt dette, men han registrerte det knapt fordi han måtte male. Og da han plutselig en vårdag oppdaget at det var en vårdag, ble han redd.

Han gikk bort til utsiktsvinduet og så utover fjorden som var isfri og hadde små snille bølger som suget seg oppover stranden hans. Han så alt det lysegrønne som sprengte seg på i de knudrete epletrærne hans.

Han ble stående foran vinduet en stund før han tok motet til seg og åpnet terrassedøra. Gikk ut i bare sokkelesten og trakk inn duften av spirende liv. Den late vinden syntes det lange håret hans ble fristende og tok forsiktig tak i det. Henning Rim registrerte overrasket at håret hans var langt. Sola var vår-snill og mild. I solveggen hadde noen krokus som en eller annen tidligere eier hadde plantet, presset seg opp for å få et bedre utsyn. Fjorden duvet og sendte reflekser, mens den smattet på stranden hans. Noen måker hojet og Henning Rim innså at han hadde oversett tiden. Så tok han av seg den svettestinkende t-skjorta - visste ikke om han hadde gjort det siden Torill hadde vært der en tidlig høstdag - gikk i sokkelesten ned til fjorden og vasset uti. Saltvannet trengte seg kaldt gjennom den maling-tilsølte olabuksa. Under fotsålene klarte ikke de tynne sokkene å ta av for de små smertene de skjellbevokste småsteinene stakk inn i nervesystemet hans. Da han hadde gått til vannet nådde bukselinningen, la han seg langflat og lot seg synke i det kalde, klare. Slapp ut luft fra munnen og så boblene som spratt lysgrønt opp forbi øynene. Da lungene var tomme, ble han liggende på den myke bunnen og stirre nedover mot dypet som fristet med sin blåsorte kulde og sine merkelige dyr.

Henning Rim kroket beina under seg, rettet dem opp og stod brått med overkroppen over vannflaten, mens han gispet etter luft. Det lange håret hans hang som en gardin foran øynene, men da han så nedover kroppen sin, så han at alle kiloene han hadde tatt med seg til Lykkehuset etter to år i stolen foran foreldrenes TV, hadde forsvunnet. Han frøs og han hørte glad latter fra stranden bak seg. Han snudde seg og så to barn på eiendommen. De lo mot ham med åpne ansikter.

Levende modeller

Henning Rim hadde aldri malt etter levende modeller før - ikke døde heller for den saks skyld - men da barna begynte å besøke hans lykkehus, og de lurte på hva han drev med, ba han dem om å stille seg opp foran staffeliet som han hadde båret ut i hagen. Så laget han en rask skisse med penselen på lerretet og viste dem. De ble aldri overbegeistret over resultatet, men løp gjerne gjennom et eller annet hemmelig hull i gjerdet og forsvant med trillende latter.

Da følte Henning Rim seg plutselig gammel, eldre enn han egentlig var. Men han fullførte barnebildene selv om resultatet aldri lignet på modellene. Han malte alltid inn mer enn han kunne se med sine fysiske øyne. Ei fire år gammel jente med gullhår og lekedress av kunststoff, kunne få knitrende silkekjole i flammefarger og en soppformet hatt over det gylne håret. En seks år gammel gutt med plastsprettert, kunne få et eksemplar av den tibetanske dødeboken i hendene og en liten engel på skulderen.

-De bildene får du aldri solgt, sa Torill da hun var innom for å mate og hente bilder som kanskje kunne selges.

Henning Rim satt i sofaen som var både seng og sitteredskap og smilte slapt - han hadde malt hele natten:

-Hva så? Jeg hadde det godt da jeg malte det.

-Ja, men du skal fortsette å male, skal du ikke?

Han nikket stumt og hun fortsatte:

-Da må du få noen kroner inn igjen. Pappa og jeg kan ikke sponse maling og lerret i det uendelige...

Han så på henne at hun egentlig hadde sagt for mye. Smilet hans rant av ham:

-Hva har skjedd med de bildene dere har tatt med dere fram til nå?

-Henning...jeg skulle vel ikke ha sagt det....nei, de står fortsatt hjemme.

-Trodde liksom at dere solgte noe av og til.

-Men vi har hengt opp flere av dem hjemme hos oss. Du skulle komme og se. Det er blitt det reneste galleriet hjemme i stua. Både pappa og jeg elsker å se på dem. Jeg sier at du maler som bestefar og Tor svarer at det ikke er så rart. Du vet hvordan det er.

-Hva om jeg hadde benyttet en annen signatur? Hva om folk trodde at bildene var malt av en annen enn gærningen som påstår at han er sin gjenfødte bestefar?

-Det er du som maler, Henning. Dersom du vil fornekte din egen tro for å selge, så gjerne for meg, sa Torill og reiste seg:

-Jeg har fått en ny tur. Er det noe spesielt du trenger til neste gang?

-Kan du få Tor til å slenge sammen flere avlange lerret? Og så er jeg snart tom for hvitt som vanlig. Den vanlige «Titanium hvit» vet du.

-Greit, svarte Torill og gikk.

Henning Rim hadde allerede glemt at hun hadde vært der. Han føyset unna den lange panneluggen og malte en hvit svane foran den lille jenta med de blå øynene.

Dagen etter tok han saksa og klippet av seg alt håret, og avsluttet med den uskarpe barberhøvelen fordi håret plaget ham når han malte.

-Nå er du omsider blitt en munk, sa han til seg selv i speilet.

Barna syntes han så morsom ut uten hår, men foreldrene deres ble enda mer skeptiske og delte oftere ut kjeft dersom de besøkte den unge, gale maleren. Likevel fortsatte barna å komme - ikke minst fordi de syntes det var morsomt å se pingvinene han hadde begynt å male igjen og for å høre på ham når han snakket pingvin-språk. Henning Rim selv syntes ikke det var morsomt å snakke pingvin-språk - som barna kalte det. Det kunne komme over ham uten forvarsel - når barna stod rundt ham og han lagde en skisse på lerretet av en av dem. Plutselig ble hodet hans foret med ull, utsikten til verden ble sløret og munnen hans begynte å snakke uforståelig. Han forstod ikke hva munnen sa, men barna kalte det straks pingvin-språk og trodde han gjorde seg til for dem. Henning Rim fryktet at det var en snikende sykdom, eller en skjult hjerneskade som var årsaken.

-Det var akkurat det som manglet, sa han til seg selv.

Gammel kjærlighet

Henning Rim hadde bodd i Lykkehuset i to år og tre måneder da Rita for første gang ga lyd fra seg. Hun ringte en desemberettermiddag da et brått nattlig snøfall hadde lyst opp og myknet formene omkring malerens lille verden. Henning Rim hadde i utgangspunktet ikke villet ha telefon, men Torill og Tor hadde truet på ham en mobiltelefon som han vanligvis hadde koblet inn svarerfunksjonen på. Denne dagen hadde han nettopp lyttet til en beskjed fra moren, da telefonen ringte. I et par sekunder vurderte han å slå over på svarer-funksjonen, men trykket til slutt ned mottakknappen:

-Ja.

-Hei, det er meg, sa Rita. Henning Rim følte et ras av tid i hodet. Så ble han glad og svarte:

-Jøss, hvor har du vært i hele mitt liv?

-Det vet du kjære venn, svarte Rita ømt og la til:

-Nå høres du ut som du pleide gjøre. Jeg skjønner at du maler.

-Har du sett noe av det jeg har laget?

-Vanskelig å la være når jeg er hos Torill og Tor.

-Så det er fullt der?

-Det begynner å ligne på tilstandene hjemme hos oss. Jeg får si som jeg pleide å gjøre den gang: Hvorfor i huleste kan du ikke male noe som folk vil kjøpe? Nå kan jeg kanskje legge til: Noe som folk vil kjøpe mens du lever. Men - vent et øyeblikk Henning - men det er selvsagt bortkastet energi fra min side. Såpass godt kjenner jeg deg.

-Ringer du bare for å si det?

-Nei, jeg lurte egentlig på om jeg kunne få komme på besøk.

-Nå har jeg bodd her i over to år, Rita.

-Ja? Da har du vel fått ryddet det meste på plass, slik at ei gammal beinskjør kjerring ikke risikerer å snuble i skitne truser og utslitte staffelier.

-Jeg kan alltids geleide deg til en noenlunde trygg stol.

-Høres beroligende ut. Da tar jeg meg en tur.

-Du må endelig ikke gå, det er glatt ute.

-Du vet hvordan det er med gamle kjerringer. De går sjeldent ut, men når det blir holke på fortauene, så tyter de ut. Når du en glatt vinterdag hører mange små smell over byen, så er det alle de gamle kjerringene som faller og brekker lårhalsene sine. Nei - spøk til side - gå?! Herfra til Åsgårdstrand?! Det er mange år siden, Henning.

-Ring til mamma, hun kjører deg.

-Du sier fortsatt mamma?

-Hun er jo det. Dessuten er det best for hennes egen sjelefreds skyld. Som du sikkert vet, klarer hun fortsatt ikke å svelge min versjon av virkeligheten. Men drit i det, Rita. Veldig hyggelig om du kommer. Vil du ta med deg noe til kaffen? Og kanskje litt kaffe?

-Høres ut til at alt er ved det gamle. Jada kjære venn, sa hun og la på røret.

Henning Rim ryddet raskt i stua, stablet skitne asjetter på kjøkkenet og skylte noen kaffekrus, gikk ut inngangsdøra og føyset unna den verste snøen med en kost, og kom på at han ikke hadde vært på den siden av huset siden han hadde flyttet inn. Så satte han seg ved utsiktsvinduet og så ut på fjorden som virket svart mot den hviet snøen.

* * *

En time senere hørte han en bil som stanset, en bildør som slamret og samtale mellom to kvinner utenfor. Så banket det på døren. Han la et par kubber til på peisen før han gikk til døren og åpnet. Der stod Rita alene, mens han hørte en bil ruse opp og forsvinne bak den høye støyskjermen:

-Moren din syntes det kunne være greit om vi var alene, sa Rita og strakte fram en knoklete hånd som holdt en bærepose:

-Wienerbrød og en pose kaffe, forklarte hun.

Han ble stående og se på henne uten å ta i mot posen. I ventetiden hadde han regnet ut at hun var blitt 68 år, men hun så ut som om hun var 78. Øynene hennes var de samme blå, men de var som suget inn i kraniet hennes. Det samme hadde skjedd med kinnene der det lå grå hud spent over kinnbeina. Vakuumet som hadde medført innsug av øyne og kinn, måtte også ha krympet hele skallen hennes, for den grå huden virket for stor og hadde krøllet seg sammen der den var overflødig. Han saumfarte ansiktet hennes og han konstaterte med glede at den for store huden hennes hadde dannet vinger av smilerynker ved øynene hennes. Håret hennes som hadde hatt betydelige gråstenk siste gang han så henne - under Vilhelms bisettelse - var nå helt hvitt, men velfrisert. Holdningen hennes var fortsatt stolt, men han så at hun rettet seg opp mer enn hun til vanlig førte seg. Han hadde regnet med at hun ville være iført det eldre kvinner var iført når det var vinter: Kåpe med skinnkrave, ull-skjørt og tykk strømpebukse, samt støvletter med isbrodder påmontert. Men Rita hadde på seg en olajakke han gjenkjente som sin gamle, olabukse og tynne innesko.

Han måtte ha stirret for lenge på henne, for hun ble utålmodig og smalt:

-Ser jeg så jævlig ut, Henning?

-Hva? Nei, jeg beklager. Det er bare så lenge siden. Den jakka kjenner jeg igjen. Men går du ute i snøen med de glatte skoa der da Rita?

-Det gikk bra, gjorde det ikke? Det vil si, dersom jeg ikke går over ende før du får samlet deg til å slippe meg inn.

-Beklager, kom inn.

Hun trampet av seg snø, vrengte av seg jakka og rakte ham den:

-De sa du hadde lagt deg ut, men jeg synes du fortsatt ser slank ut, Henning.

-Da har de bare glemt å fortelle at jeg også har fått av meg hvalpefettet etter at jeg kom ut hit.

-Men hår skal du ikke ha? sa hun og strøk ham over den stubbete skallen mens hun smilte. Han så at det var hennes egne tenner.

-Det er bare i veien når jeg maler.

Hun gikk inn i stua og så seg rundt:

-Og det å male er din livsoppgave også denne gang ser jeg?

-Ja, svarte Henning Rim og gikk på kjøkkenet med posen Rita hadde gitt ham. Han fylte opp trakteren med vann og mottatt kaffe, skar over wienerbrødene, satte krus, asjetter og wienerbrødfat på et brett og gikk inn i stua, mens kaffetrakteren peste bak ham. Rita stod foran forløsningsbildet hans - det med en sky over vannet og en under og med en skikkelse som klatret på hver av dem.

-Det er Vilhelm, er det ikke, sa hun og pekte først på den ene, deretter på den andre av de små skikkelsene.

-Er det så tydelig? spurte Henning Rim og satte fra seg kaffebrettet på stuebordet som han hadde ryddet en time tidligere.

-For meg så. Har du hørt noe fra ham eller Fredrik siden?

-Siden når?

-Siden Vilhelm døde.

-Nei, da døde han jo.

-Henning, ikke fjas. Jeg vet han døde, men du vet litt mer om dette enn meg. Har du hørt noe fra ham?

Henning Rim opplevde en plutselig sorg. Han kom på at han ikke hadde hatt tid til å tenke på sin lillebrors bortgang i løpet av de siste to årene. «Ikke det at død er noen sorg for den det gjelder» fór det gjennom hodet hans: «Men det er trist for de gjenlevende å måtte være uten denne personen en stund». Og denne tristheten - den som kalles sorg - hadde han ikke tatt seg tid til å oppleve. Han hadde vært så opptatt med sitt eget liv at han ikke hadde kostet på seg å sørge over sin egen bror - sin egen besteonkel.

Han satte seg ned og følte hvordan øynene ble fylt av tårer som rant over og lagde små bekker nedover kinnene.

-Men Henning! utbrøt Rita og satte seg med visse problemer på huk foran den unge maleren.

-Beklager, sa han grøtete:

-Jeg har rett og slett vært en sånn jævla egoist. Jeg har vært så opptatt med meg selv og min egen utvikling at jeg ikke har hatt tid til å være lei meg for at Vilhelm forsvant så brått.

-Er det noe å være lei seg for da? Smilerynkene hennes levde ved siden av hvert av de svært våkne øynene.

-Det er tross alt trist at jeg ikke får se ham på mange år.

-Det var i den forbindelse jeg lurte på om du hadde hørt noe fra ham - eller fra Fredrik, sa hun, antagelig litt skarpere enn hun hadde planlagt.

Henning Rim opplevde den plutselige sorgen som befriende. Befriende var det også at Rita omsider hadde funnet tiden riktig til å besøke ham, og måten hun snakket til ham på. Henning Rim følte at han hadde kommet et skritt videre i den utviklingen han skulle gjennom denne gangen. Men så slo det ham: Hvorfor i alle dager hadde ikke Vilhelm gitt lyd fra seg? Han hadde tross alt hatt kontakt med Grrhard etter at hunden hadde gått over til den andre siden. Så hvorfor ikke Vilhelm? Og dersom Fredrik var noe annet enn en dverg med magiske evner - en liten, stor mann som plutselig hadde fått det for seg at han ville leve i ensomhet et sted - hvorfor hadde ikke han gitt seg til kjenne? Var det hele bare en drøm? Var det hele bare noe han innbilte seg inne i hodet sitt? Var hjerneskaden hans - den som fikk ham til å snakke pingvin-språk - så omfattende at han også hadde laget sin egen fortid. En fortid som ikke hadde funnet sted?

Henning Rim tok kaffekruset i den ene hånden og et halvt wienerbrød i den andre, bet av en bit bakverk og druknet den i kaffe før han tygget etterteksomt og trist. Han så på Rita og sa:

-Jeg tror det er noe alvorlig galt med meg. Jeg kan plutselig begynne å si ord jeg ikke aner hva er. Barna som kommer hit, synes det er artig. De kaller det pingvin-språk. De ler fordi de tror jeg gjør meg til for dem. Men det er noe som bare kommer over meg - noe som skjer av seg selv.

Rita satte fra seg kruset, la hendene i fanget og så på ham:

-Du har alltid sagt mye rart, Henning.

-Ja, men da har jeg selv skjønt hva jeg sa! Nå bare skravler kjeften en hel masse jeg ikke skjønner bæret av!

-Kanskje du taler i tunger.

-Har tenkt på det. Men det kan også være at den hælvetes kroppen jeg har fått denne gangen, er utstyrt med en hjerneskade, eller at den er skrudd sammen feil i et annet hjørne.

-Du får reklamere på den.

-Klagefristen har formodentlig gått ut, sa Henning Rim og smilte matt mot Rita. Hun smilte tilbake:

-Det er alle de små produksjonsfeilene som lager den enkelte personligheten. Hadde vi alle vært skrudd sammen i henhold til arbeidstegningene, så ville vi vært kjedelig like. Ganske gørr spør du meg. Nå har du, Henning, opplevd så mye som andre ikke kan huske at de har opplevd. Kan du ikke innfinne deg med at munnen din plutselig får lyst til å si noe du ikke har styringen over selv? La den skravle i vei. En dag skjønner du kanskje hva den sier. Du må se det interessante i det - det positive.

-Hva skulle være positivt med det?

-Tja, du kan si opp NRK-lisensen fordi du har underholdning nok fra din egen munn.

-Finnes det fortsatt NRK-lisens?

-Det vet jeg i grunnen ikke. Jeg har i alle fall ikke betalt noe siden du slo i bordet og sa at du ikke ville betale for å se på andre kanaler. Det må ha vært for 30 år siden eller noe sånt.

-31. Det var i 1985, så vidt jeg kan huske, sa Henning Rim og skjenket mer kaffe i krusene deres. Kommentaren hennes om at han en gang hadde slått i bordet, ga ham inngang til et nytt tema - et tema som hadde gnaget litt inne i hodet hans av og til:

-Du har ikke akkurat tråkket ned dørstokken her for å besøke din gjenfødte ektemann, sa han forsiktig.

Hun parerte straks:

-Og du har ikke akkurat overdynget din tidligere ektefelle med oppmerksomhet etter at du fortalte hvordan det virkelig hang sammen.

Hun så på ham med alvorlige øyne. Han gjengjeldte blikket og svarte:

-Det har vært så vanskelig. Jeg har ikke riktig visst hvor jeg har deg i denne forbindelsen.

-Det er faktisk på samme måten for meg, Henning.

-Fra jeg ble gjenfødt og fram til 18-årsdagen min, trodde jeg at alle ville applaudere henrykt når jeg fortalte hvem jeg egentlig er. Jeg trodde faktisk at jeg ville være en god nyhet for alle - ikke bare dere i familien - men alle. Nå vet jeg selvsagt at jeg tok feil. For deres skyld, og for min egen, burde jeg ha holdt kjeft.

Henning Rim så ned på hendene sine som lå slapt i fanget. Rita trakk pusten og sa:

-Vilhelm hjalp meg til å tro på deg, og jeg tror fortsatt. Men selv om du er min gjenfødte Henning, så er du også et nytt individ. Sjelen din skal utforske andre deler av virkeligheten i dette livet, og da vil mitt nærvær bare virke forstyrrende. Dessuten ble jeg ferdig med deg som den tidligere Henning da jeg hadde jobbet meg gjennom sorgen etter din død. Jeg levde videre med de gode minnene om deg, og det akter jeg å fortsette med. Disse minnene blir ikke mindre verdifulle når jeg vet at de også lever videre i den nye Henning - i deg som du er nå.

Henning Rim reiste seg og omfavnet Rita.

Da Torill tutet i drosja utenfor noen timer senere, reiste Rita seg, fant olajakka Henning Rim hadde slengt fra seg over en stol, ga barnebarnet/ektemannen en lang klem mens hun sa inn i øret hans:

-Jeg klarte å stikke unna et av bildene dine da de kom for å hente innholdet til Rim-galleriet. Kom innom, så skal du få dem.

Så gikk hun, mens han ble stående i sokkelesten på trappa. Først da den smeltende snøen trakk seg gjennom og inn på huden under føttene hans, gikk han inn igjen og fortsatte å male.

-Jamen så sett i gang da. Underhold meg, sa han ut i lufta.

Men munnen hans lot seg bare styre av hodet - i øyeblikket.

-Ikke vet jeg hvor fjernkontrollen er heller, sa Henning Rim og malte en flokk pingviner som stod rundt en ung, hårløs og naken mann.

Samtale

I tiden etter Ritas besøk, følte Henning Rim seg modigere og forlot av og til sin isolasjon i Lykkehuset bak støyskjermen, men bare i mørket og han gikk bare langs riksveien. Han hadde alltid på seg flere refleksbrikker og han bøyde hodet for å skjule ansiktet dersom han møtte biler eller mennesker.

En sen vårkveld da alt det pulserende livet i naturen rundt ham hadde gjort ham overmodig, gikk han inn til badebyens sentrum for å se på mennesker. Men hver gang han så noen, ble han redd og søkte tilflukt i en blålig vårkveld-skygge. Der ble han stående med ryggen mot menneskene til de hadde passert. Så fortsatte han med raske skritt mot Edvard Munchs gate, fulgte den smale gaten som egentlig hørte hjemme i en sørlandsby, til han kom fram til Edvards lykkehus. Han la hånden på veggen og registrerte at veggen på hans eget lykkehus var malt med flere strøk. Han dristet seg til å presse ansiktet mot ruta og så skyggen av Edvards seng, hyller med dunkelt innhold og noen opphengte klesplagg. Han syntes interiøret virket dystert patetisk og gikk de få meterne gjennom hagen bort til bysten av maleren. Her ble han stående i et forsøk på å fange blikket til bronsehodet som skulle forestille hans kollega og sjelsvenn. Edvard hadde kunnet se utover fjorden, hadde det ikke vært for trærne som skjermet utsikten. Men de som hadde satt opp bysten, hadde i det minste montert ham i riktig retning. Henning Rim la hånden over bystens øyne i et forsøk på å lukke dem og la maleren få slippe det frustrende ikke å kunne se fjorden uten hindring. Han ble ikke overrasket da øynene fortsatt var åpne da han fjernet hånden. Så gikk han langs sjøen og bryggene tilbake til riksveien og kom omsider til sitt eget lykkehus der utsikten til fjorden ikke ble redusert av vårkåte trær.

Da han senere samme kveld stod foran staffeliet og malte en sky formet som en byste med Edvards trekk, ble han ullen i hodet og synet hans ble tilsløret. Han visste at munnen hans ville si ham noe og lot penselen hvile på staffelihylla.

-Grabark, sa munnen hans.

-Hva er det du sier, svarte Henning Rim og oppdaget at det var et klart hjørne i den ullne hjernen. Fra det klare hjørnet kunne han organisere svaret.

-Farkloseban, sa munnen og fortsatte før han rakk å svare:

-Trikovaskladan birre grabark.

-Artige ord, men jeg skjønner ikke hva de betyr, sa Henning Rim og fikk den samme følelsen som da hans voksne sjel utforsket barnemunnens mulighet til å omsette tanker til ord.

-Rrrkti, sa munnen.

-Riktig? spurte Henning Rim:

-Mener du det var riktig tenkt av meg? At en sjel utforsker munnens mulighet til å uttale ord?

-Riiti, klarsna...klarre akke snaaat.

-Du klarer snart å snakke? Hvem er du?

-Iem...akker...Ielm akker.

Henning Rim satte seg ned på sofaen. Det var Vilhelm som snakket gjennom ham. Han ble hverken skremt eller overrasket fordi han hadde ventet å oppnå kontakt med broren på en eller annen måte. Men han ble forundret over at ikke broren valgte en annen og enklere form for kommunikasjon. Hvorfor kunne han ikke bare materialisere seg foran ham og si det han skulle si?

-Røve e ny...Prøøe nonytt. Lær ette å, sa munnen.

-Vi skal prøve noe nytt for å lære det også, skjønner, sa Henning Rim og lo.

-Ler?

-Kan ikke annet enn å glise, Vilhelm. Her sitter jeg og snakker i munnen på meg selv. Hvor lang tid har du på deg til å mestre konversasjonskunsten?

-Er ie tid.

-Har du ikke tid?

-Tid er iike...her er iden iike...her er tiden iike...er utfå...er utefor...huker du iike?

-Jo, jeg husker det Vilhelm. At tiden ikke eksisterer der du er, at du er utenfor tiden. Jeg husker det, men jeg har aldri forstått det. Vet du hvor du skal videre, eller for å si det som du opplever det: Ser du hvor du er videre?

-Ammen ije...ammen me dæ ijen...etter ette liv...anne di...jeg æ manne in.

-Er vi et par neste gang? Og du er mannen min? Er jeg mann også da Vilhelm, skal du fortsatt være homse?

-Er erdi me det...har lært nå om ære utenfor...lært nok om å ære utenfor. Du kvie...kviiine, yre enn mæ...yynge enn meg...mye ynge.

-Neimen Vilhelm da, blir du en gammel gris? Går du fra et homseliv der du la din elsk på homsedverger, til et liv der du sikler på småpikene?

-Eeldi ossom...veldi mossom. Munnen hans lo Vilhelms latter, den latteren Vilhelm bare benyttet når han gledet seg over storebrorens vennskapelige mobbing.

-Ingen har sett Fredrik siden du forlot oss, sa Henning Rim og var forventningsfull alvorlig.

-Edri her hele tien.

-Har Fredrik vært der hele tiden? Hva mener du med hele tiden? Det er ingen tid hos deg.

-Anskeli å foklar når iike akker årntli...Edri...Fedrik va en gest...va på bessøk...sku hjepe deg og mæ...Fedrik feri...ferdi med udasen...med udannelsen...han hjeper anre.

-Skjønner. Fredrik er en hjelper. Det var godt å ha ham her så lenge det varte. Du må hilse ham. Og så må du jobbe mer med uttalen din gamle bror. Du snakker som om du har munnen full av makk.

Munnen hans svarte med Vilhelms lune latter og fortsatte:

-Rene nå du såve...Ska trrene nå du sover.

-Jeg snakker ikke i søvne.

-Ska i vedde?

-Javel da, så gjør jeg vel det da - heretter. Tren i vei gamle venn, men ikke prat så høyt at du vekker meg.

-OK. Ade slenge...så lenge.

-Hade bra, svarte Henning Rim og merket hvordan ullen steg ut av hodet og synet ble klart igjen.

Han reiste seg fra sofaen, gikk bort til staffeliet og fortsatte å male Edvards byste som en sky over fjorden.

Plagierende gærning

Sommeren var den verste tiden i lykkehuset. Da kom badegjestene. Og de aksepterte ikke at Henning Rims strand var privat - noe de kunne la være å akseptere med støtte i friluftsloven. Når været var fint, lå det alltid en eller flere halvnakne personer i strandkanten nedenfor huset. Henning Rim kunne smugkikke på dem fra stuevinduet, og gjorde det dersom det var jenter blant dem, og det var det nesten bestandig. Han kunne telle på den ene hånden de gangene det hadde ligget en ensom mann og gapt mot sommersola på stranden hans. Henning gikk aldri ut når det var voksne tobente på stranden hans. Han åpnet noen vinduer, satte på CD-spilleren og malte, mens han så fram til høsten da han igjen kunne nyte sin nære natur.

Når Tor eller Torill var innom en gang i uka, møtte de en stadig fjernere Henning Rim som hadde blikket vendt innover i hodet der alle de umalte bildene hans stod oppmarsjert. Foreldrene fortalte om den siste ukas hendelser, men visste at de stort sett snakket til seg selv for å fylle lufta med lyd. Så ryddet de innkjøpte matvarer inn i skapene, satte fra seg nye malingflasker og lerreter, tok med seg bilder de forstod var ferdige og sa «vi sees - ring om det er noe», og forsvant. Ikke sjeldent oppdaget ikke Henning Rim at de hadde vært der først da han leste melkekartongenes datostempling. Av og til ble han overrasket når en av dem kom, fordi han syntes at de nettopp hadde gått ut døra.

Rita ringte til ham med jamne mellomrom og samtalen dem i mellom var mer normal enn mellom ham og foreldrene.

-Du er i ferd med å bli fullstendig gæærn i hodet ditt, er du oppmerksom på det? sa hun en gang.

-Ja, svarte Henning Rim.

-Ja?

-Ja, jeg synes i grunnen det er deilig å være gæærn.

-Du kunne ikke i det minste tenke deg å forsøke å få noen av bildene dine antatt på en eller annen utstilling? Høstutstillingen for eksempel.

Henning Rim fnyste i telefonen:

-Og hva skulle vitsen være med det?

-Du kunne få solgt noe, bli anerkjent og avlaste foreldrene dine økonomisk.

Den uttalelsen gnagde i ham i flere uker og da Tor var innom med bæreposer og nystrekte lerret, spurte Henning om hjelp til å få tak i påmeldingspapirer, samt å få tatt fotografier av noen malerier. To uker senere kom Tor med papirene og et digitalt fotoapparat. Mens Henning fylte ut papirene, fotograferte Tor tre malerier Henning hadde plukket ut: Pingvinflokken rundt den nakne mannen, et barn i rød kjole på en hvit sky og bildet av Vilhelm i to versjoner som klatret på vannsky og luftsky. Tor la disketten med bildene sammen med det utfylte skjemaet i en konvolutt, limte den igjen og skrev adressen utenpå.

Noen uker senere fikk han papirer og disketten med fotografiene i retur fra Høstutstillingen. Ordet «refusert» var stemplet over skjemaet. Han så for seg hvordan juryen hadde sett på bildene hans. Når bildene ble vist på storskjermen foran dem, hadde de krøllet nesehuden og utpustet hvislende over hjørnetennene. Så hadde juryformannen forsøkt å skjule en fjert, mens han med hevet hake slo fast at:

-Vi kan ikke ha plagierende gærninger på veggene her. Denne fyren har ikke bare tatt navnet til maleren Henning Rim, han har - gudbedermeg - i tillegg plagiert både stil, motivvalg og farger.

Så antok juryen et bilde med tittelen «Oppkast på lerret» som virkelig var oppkast på lerret og der lukten av bildet var en viktig del av selve opplevelsen av det.

Forandring

Han hadde levd i sin isloerte verden i nesten fem år og hodet hans var i ferd med å bli tomt for motiver. I samtaler med Vilhelm hadde det kommet fram at det snart var tid for å gjøre noe med situasjonen, men Vilhelm ville ikke si hva Henning skulle gjøre for å få til forandringen.

-Sett fra min side eksisterer allerede forandringen, men du må finne den selv, sa han gjennom Hennings munn.

-Hva om jeg fant en annen vei, enn den som allerede eksisterer? ville Henning Rim vite.

-Da finner du en annen vei, da er det den som eksisterer.

-Dette er ikke akkurat enkelt å forstå, sukket Henning.

-Nei, ikke der du er. Husker du ikke at du forstod alt på denne siden?

-Jo, og det irriterer meg at jeg ikke lenger har den samme innsikten.

-De fleste har ikke en gang en brøkdel av den innsikt du har, husk det ditt masehue.

-Nå passer du kjeften min, ellers lukker jeg den, svarte Henning og kom på et spørsmål han lenge hadde tenkt å stille broren:

-Da jeg fortalte deg og resten av verden at jeg var gjenfødt, var du blant de veldig få som trodde meg. Men du brukte ikke den kunnskapen på en positiv måte etter mitt syn.

-Ikke?

-Nei, du oppførte deg som en drittunge som omsider hadde fått noe du hadde mast om lenge. Du innså at du ville få mange nye anledninger til å leve og at det livet du levde, var for slitsomt. Derfor satte du deg ned og sa til deg selv at du ikke gadd mer. Du ga opp i stedet for å gjøre noe positivt ut av det som var igjen av livet ditt. Egentlig begikk du et feigt selvmord, Vilhelm.

-Ja, jeg gjorde det, og har også fått kjeft for det på denne siden.

-Fikk du kjeft?

-Vel, kjeft og kjeft fru Blom. Jeg går ut fra du husker såpass mye av oppholdet på denne siden og din kontakt med Ånden, at den ikke akkurat skjeller deg ut for dumheter du har begått i livets virkelighet. Jeg ble vist at min oppførsel og måten jeg unngikk problemene på, var upassende, og at jeg vil måtte konfrontere liknende problemer i senere liv. Jeg skulket tross alt en del undervisningstimer ved å sette meg til og dø.

-Så du fikk ikke «bestått» på det livet du levde denne gangen?

-Nei, jeg må nok gå om igjen en klasse.

-Og det skal du gjøre som min ektemann har jeg forstått?

-Noe sånt ja.

-Fanken Vilhelm. Ikke nok med at jeg må leve mitt neste liv som jente og kvinne med mensen og vektproblemer. Jeg må til og med dele det livet med en jævla taper. Takk for innsatsen broder.

Hennings munn lo Vilhelms lune latter.

* * *

En vårdag ringte Rita. Stemmen hennes var ikke sterk som den pleide, men tynn og hviskende:

-Du må komme en tur til meg Henning, sa hun.

-Skal jeg komme til deg?

-Du ikke bare skal, du må.

-Jeg vet ikke om jeg orker - eller om jeg tør.

-Du må komme til meg Henning. Jeg har ikke så lenge igjen.

-Er du syk? Hvorfor har du ikke fortalt meg at du er syk?

-Hadde du kommet da Henning?

-Jeg hadde...jeg vet ikke. Men hva er det med deg?

-Det er vel ikke noe annet med meg enn med gamle folk flest. Jeg har snart brukt opp dagene mine. Kroppen er utslitt. Det er gjerne sånn med mennesker, Henning. Det burde du vite. Den harde influensaen som herjet i vinter, har satt spor som ikke kan rakes over. Vær så snill å komme. Kom med en gang.

-Men hvordan skal jeg klare det? Henning Rim kjente hvordan en bekk av svette rant mellom skuldrene.

-Du er snart 25 år gutten min, du burde kunne finne en løsning, sa Rita og la på røret.

Henning Rim ante ingenting om den eventuelle lokalbussens avganger. Ikke hadde han orket å sitte innelukket sammen med mange andre fremmede på en buss heller. Han ringte etter en drosje. Mens han ventet på den, tok han av seg på overkroppen, vasket brystet, magen, armhulene og plysjen på hodet, tok på seg ren t-skjorte og olabukse uten maling. Da drosjen kom, stod han i veikanten og myste mot vårlyset. Han kjente ikke sjåføren, og var glad for det.

* * *

Rita hadde ansatt en ung, mannlig sykepleier til å ta seg av henne. Han åpnet da Henning Rim ringte på døra. Henning klarte ikke å møte øynene hans da pleieren forklarte situasjonen:

-Hun er utslitt og venter bare på å dø, men har nektet meg eller andre familiemedlemmer å kontakte deg. Først i dag fant hun selv ut at hun ville ha deg hit. Hun ligger på soverommet.

I deres - den gang - felles soverom, fant han henne som en innskrumpet versjon av seg selv i den store sengen.

-Du kunne i det minste ha fortalt meg hvordan det stod til med deg, sa han og løftet forsiktig den gjennomsiktige knokkelhånden hun hadde lagt fra seg på dyna.

-Hvorfor det? Hvilken nytte ville du hatt av å vite det, hvisket det svakt fra ansiktet hennes. Ansiksthuden lå som et fuktig stykke tynt klede over kraniet, det hvite håret var tynt og lett og kunne blåse bort ved det minste vindpust. Bare øynene hennes var de samme, med blikket sterkt i hans. Hun fortsatte pesende:

-Jeg fortalte deg om det bilde jeg lurte unna da de var her og hentet alt for å fylle opp galleriet? Jeg sa det var mitt private. Jeg sa du hadde gitt meg det. Det var selvsagt ikke sant, for bildet av skya som presser seg vei mellom to fjell, malte du da du var på Rimheia siste gang. Du vet jeg har hatt et spesielt forhold til det siden. Jeg har vært engstelig for at Lasse skulle komme og hente det, nå som jeg har talt dager til avgang. Så jeg fikk pleieren til å pakke det inn og sette det inn i klesskapet mitt der.

Hun beveget svakt pekefingeren på den gjennomsiktige hånden Henning Rim holdt. Hun fortsatte:

-Nå må du ta det med deg og la pingvinen få fly, Henning. Du må ta det med deg nå og komme deg av gårde. Jeg vil ikke ha deg her når jeg går over. Nå teller jeg ikke lenger dager, men minutter. Så - kom deg på beina, ta med deg bildet og forsvinn. Vi sees sikkert i et senere liv.

Det siste sa hun med større kraft enn han trodde kunne komme ut av det inntørkede hodet hennes. Hun trakk til seg den gjennomsiktige hånden, skjøv ham forsiktig fra seg og la hånden på dyna igjen.

Han reiste seg og visste ikke hva han skulle si. Da overtok Vilhelm munnen hans:

-Har du det bra nå Rita? Kommer du til å reise i fred?

Hun så opp på ham under halvt senkede øyelokk og smilte:

-Jada Vilhelm, bare Henning kan ta med seg bildet og bare han kan få fart på den forbaska pingvinen.

Så lukket hun øynene og hvisket:

-Men du kan godt spandere en suss før du går, Henning.

Han lente seg over henne og kysset de grå, tørre leppene hennes. Hun smilte. Det fortsatte hun med da han fant sitt gamle sky-bilde i skapet hennes og da han lukket døren mellom seg og henne.

* * *

Senere på kvelden ringte Torill ham hjemme. Han satt i stua og stirret på sitt gamle bilde. Hun fortalte at Rita hadde dødd noen minutter tidligere. Henning Rim sukket og begynte å pakke sammen de få eiendelene sine. Han visste hvilken forandring han skulle velge.

Pingvinens drøm

Rita ble bisatt 13. mai. Henning Rim så ingen grunn til å være til stede, ettersom han allerede hadde sagt farvel. Dessuten orket han ikke alle menneskene.

14. mai kjørte Tor ham og hans jordiske gods til Rimgården. Før de tok farvel, undertegnet Henning nødvendige papirer, slik at Torill og Tor kunne selge Lykkehuset og eventuelle bilder de kunne få prakket på forvirrede sjeler.

15. mai våknet han på Rimgården, slo opp vinduet og pustet inn fjorden og fjellene. Han følte sterkt at han var der han skulle være, og at han omsider hadde maktet å stenge resten av verden ute.

-Det er nå du skal begynne å leve, sa Vilhelm gjennom munnen hans.

-Det var liksom meninga det, men da håper jeg ikke du har til hensikt å skravle hele tiden, svarte Henning Rim.

-Unnskyld da, svarte munnen forurettet, men holdt i det minste kjeft.

* * *

Henning Rim montert staffeli og lysstoffrør i stua, satte fram glass med pensler og plastflasker med maling, hentet vann i blandebøttene og la fram aviser til palett og penselrens. Så satte han sitt gamle skybilde på staffeliet og ble stående lenge og se på det.

-Nå skal pingvinen få oppfylt drømmen sin, sa han til seg selv, tok en tynn pensel, blandet farger på avispaletten og malte.

En time senere var pingvinen på plass. Den hang som en engel i forgrunnen av skyen som presset seg fram gjennom fjellsprekken. De korte vingestumpene kunne ikke bære den deilig klumpete pingvin-kroppen, men det visste ikke pingvinen, så den fløy likevel.

Henning Rim satte seg ned og betraktet bildet. Inne i seg lette han etter den gleden han hadde forventet å oppleve. Men den var ikke der. Pingvinen fløy, den hadde gjennomført en eldgammel drøm, en drøm fuglen hadde delt med mannen. Kanskje var fuglen lykkelig der den hang mellom himmel og jord, men mannen forstod at hans drøm ennå ikke var oppfylt.

Henning Rim sukket og tok bilde ned fra staffeliet. Bak på blindramma stiftet han fast en opphengsstreng. Så flyttet han en gammel reproduksjon av «Bjørk i storm» og hang opp bildet på veggen.

-Du får henge der og glede deg over at din drøm er gått i oppfyllelse, og minne meg om at min drøm fortsatt lever, sa han til pingvinen. Så fant han fram et nytt, tomt lerret og malte det han så i en krok av hodet sitt.

Kunde

Den første tiden gruet Henning Rim seg alltid til sine faste turer til butikken innerst i fjorden hver fjortende dag. Blant personalet og andre fastboende var han en kjendis - endatil en skandalepreget kjendis - ja til og med en skandalepreget gal kjendis.

Gudmund Innerst hadde overtatt forretningen etter sin far, Andreas Innerst, som igjen hadde overtatt den etter sin far. Gamle Andreas hadde nektet å endre på sin fars driftsform, og landhandleriet ble mer og mer et museum som ikke ga stort av seg. Riktignok trakk butikken en og annen nysgjerrig turist, men de handlet sjeldent mer enn noen postkort, før de reiste videre. Gudmund hadde stor respekt for farens ønske om å bevare det gamle, men da han overtok etter Andreas for å kunne leve av driften, omgjorde han landhandleriet til selvbetjening. Da han giftet seg med Guri, fikk forretningen nok en ansatt og i hyttesesongen tok de inn et par av den lille bygdas fastboende ungjenter som ekstrahjelp. Gudmund Innerst så mulighetene i sin lille butikk. Han investerte og fikk bygget en marina og en liten sommeråpen kro innerst i fjorden. Forsommeren da Henning Rim inntok Rimgården som fastboende, var marinaen nettopp ferdig og pengesterke båteiere fra Trondheim hadde kjøpt seg plass til sine store motorsterke plastikkbåter. Hver helg kom de til Innerst marina i sine biler, fylte båtene med mat, øl, kvinner og barn og brølte ut i skjærgården for å oppleve freden. Før de dro, var de innom Innerst landhandel - som Gudmund Innerst ikke hadde hatt hjerte til å omdøpe til Innerst supermarked - for å kjøpe småting de hadde glemt før de dro hjemmefra.

Første gang Henning Rim som ny fastboende, kom roende i sin gamle færing inn mot butikken han husket som landhandleriet til Andreas Innerst, var flere av de flytende campingvognene med enorme motorer på vei ut fra marinaen. Menneskene bak plastrutene så rart på den skallede unge mannen i den gamle robåten.

Da han fortøyde færingen ved den tjærede brygga - som han alltid hadde gjort tidligere år - og klatret opp på de slitte bryggeplankene, slo bildet av den nye marinaen inn i hodet hans.

Først trodde han ikke det han så, men da den moderne marinaen og alle plastikkbåtene var der da han fortsatte å se, skjønte han at virkeligheten hadde innhentet den gamle fjorden.

Henning Rim sukket og gikk hoderistende inn i landhandleriet. Innenfor døren ble han stående og fortsette hoderistingen ettersom inventaret var dramatisk endret i forhold til hans forrige besøk. Disken som hadde vært betjent av gamle Andreas Innerst, var borte. Likeså gamle Andreas Innerst som - fikk han vite senere - lå begravet på stedets lille kirkegård. Taket som hadde bestått av grove bord der det tidligere hang alt fra sydvester, strømpebukser og øsekar til svenskepilker og tjæret hamp, bestod nå av hvite bygningsplater og lysstoffrør, samt en og annen reklameplakat i nylonsnøre. Varene som før hadde ligget i hyller bak disken og i store reoler bak på lageret, lå nå i selvbetjeningshyller inne i selve butikklokalet. En liten rekke handlevogner ga stumt beskjed om at her fikk kundene selv finne det de skulle ha.

Henning Rim ble stående og riste på hode inntil Gudmund Innerst kom bort til ham:

-Jasså, er det besøk fra Østlandet? sa han på den dialekten Henning Rim satte mest pris på. Gudmund var tre år eldre enn Henning, men de hadde ved et par anledninger lekt sammen da Henning hadde tilbragt sommerferier på Rimgården med Torill og Tor. Nå opplevde han Gudmund som en fremmed, der han smilte mot ham iført matvarekjedens moderne uniform.

-Ikke besøk, svarte Henning Rim.

-Ikke besøk?

-Nei, jeg hadde tenkt å bli fast kunde, men jeg må innrømme at jeg ikke hadde trodd det skulle være supermarked her på Innerst også.

-Det er fem-seks år siden nå. Du vet, far nektet å delta i utviklingen, så Innerst landhandleri forble et gammeldags landhandleri så lenge han levde. Vi fikk selvsagt besøk av folk som ville se en butikk der tiden hadde stått stille, men de skulle ikke kjøpe noe, bare se. Og vi kunne ikke akkurat ta inngangspenger. Da far døde, så jeg ingen annen utvei enn å gjøre som alle andre har gjort for mange år siden: Modernisere. Og vi har da fått det fint, synes du ikke. Kundene liker det. Etter at vi også åpnet marinaen, har omsetningen øket betydelig. Jeg tror vi kan leve av det etterhvert.

Henning Rim sukket. Gudmund fortsatte. Om han var blitt innehaver av sitt lille supermarked, så hadde han beholdt landhandler-nysgjerrigheten:

-Og hvordan står det til meg deg nå?

-Jotakk. Jeg skulle ha litt kaffe, brød, smør, koteletter og honning. Er det forresten mulig å få til en tilbringerordning av varer og post? Dessuten trenger jeg en del varer fra en butikk i byen. Maling, pensler, lerret og blindrammer. Kan dere håndtere det?

Henning Rim ble andpusten etter den lange forespørselen.

-Det ordner vi, sa Gudmund. Han hadde utvilsomt arvet sin fars service-innstilling:

-Vi kommer gjerne ut på Rim med varer og post, men det kunne vel være hyggelig med en tur inn til sivilisasjonen av og til også? undret han.

-Mulig det, sa Henning Rim, tok en handlevogn og gikk mellom reolene og plukket motstrebende det han trengte. Gudmund kom etter ham blant reolene:

-Hvordan er det med mor din?

-Jotakk, bare bra.

-Og far...

-Jotakk bare bra.

Gudmund stilte seg foran handlevogna og lot som om han plutselig måtte rette på eskene med et unikt vaskemiddel, slik at Henning Rim ikke kunne slippe unna:

-Hvordan er det med deg?

-Jotakk...

-Det var trist med bildene de tok fra deg.

-De mente vel at jeg var gæærn.

-Er du det?

-Jeg kan betale for meg.

-Det var ikke det jeg mente.

-Nei, unnskyld. Men når du spør: De som har greie på sånt, mener jo at jeg er gæærn. Likevel tror jeg du kan ta det med ro. Jeg kommer ikke til å få et anfall og rive ned inventaret her. Det er mulig jeg er gæærn, men min galskap består i så fall i at jeg vil være for meg selv og gjøre det som betyr mest for meg, nemlig å male.

Henning Rim følte det som om han stod foran en dommer med rett til å dømme ham til evig lukket avdeling. Han var kvalm og svetten silte nedover ansiktet hans. Gudmund Innerst forstod plagene hans, la en hånd på skulderen hans, klemte forsiktig til før han fjernet hånden og sa vennlig:

-Velkommen som kunde Henning Rim.

Så gikk han innover i forretningen uten tegn til å ville tilkalle sykepassere med tvangstrøyer.

Etter det første året, følte Henning Rim seg trygg i Innerst landhandel. Og trygg på sitt gjenopprettede vennskap med Gudmund Innerst.

Liv etter årstidene

Henning Rims voksne liv på Rimgården ble ikke levet etter en klokke, heller ikke etter en kalender. De fem årene i Lykkehuset hadde lært ham å styre livet etter hvordan årstidene forandret naturen rundt ham. Han kunne se ut av vinduet og konstatere at fjellene på den andre siden av fjorden var dekket av lave tåkeskyer, at gresset på bakken ned mot sjøen var grålig oker, at trærne hadde endret bladene til gule mynter og at regnet silte.

-Det er høst, konstaterte han og satte over kaffen.

Om bakken var dekket av snø, nordavinden virvlet snøfokk og la seg tungt og knakende mot husets ene kortvegg, og om vannet var mindre myrfarget og kom sildrende støtvis gjennom springen, konstaterte han like selvfølgelig at det var vinter.

Best likte han å se opp fra malingen og konstatere at sola der ute bak det ruglete vindusglasset var høy, at humlene fløy tungt fra villrose til villrose, at lufta var varm med en eim av salt sjø og gress.

Høsten og vinteren gikk han bare ut om han absolutt måtte. Det vil si når han hver dag måtte til utedoen i uthuset, når han måtte over til den gamle låven for å hente ved eller lagre et nytt bilde, eller når han hver fjortende dag måtte ta den gamle færingen og ro inn til Innerst landhandel i bunnen av fjorden.

Om våren og sommeren satte han ofte opp staffeliet på den gamle steinhella foran inngangsdøra på Rimgården. Ikke fordi dagslyset ga gode arbeidsforhold - det var snarere tvert om -men fordi den levende naturen rundt ham ga ham nye motiver i hodet. Bare sjeldent forsøkte han å kopiere det naturen viste ham. Han ville heller at naturopplevelsene skulle passere det merkelige filteret inne i hodet hans. Det filteret noen kalte fantasi og kreativitet, mens andre kunne komme på å kalle det galskap. Først når synsinntrykkene var grundig filtrert og etter at de filtrerte inntrykkene hadde fått ligge i fred til lagring i sinnets mørke kjeller en tid, kunne han hente dem fram og feste dem til lerretet. Men kjellermesterens levering av modne inntrykk var ujamn og ikke til å stole på. Et snekledd vinterinntrykk den levende naturen hadde sendt til bearbeiding i desember, kunne bli levert ferdig behandlet i juli. Så kunne han stå der på steinhella en het julikveld mens knotten stod i en sky rundt hodet hans og Rimheia gjorde seg klar til å ta imot kveldssola, og plutselig få lyst til å male vinter. Han kunne male en gammel kvinne som seilte en færing over en solgnistrende svart og skummende vinterfjord omkranset av tunge blåhvite fjell som like gjerne kunne være enorme kjemper - kjempene kunne hvert øyeblikk, eller om en milliard år, reise seg og gå for å gjøre fjorden om til et flatt havstykke.

Når han likte våren og sommeren best, var det til tross for at de to årstidene også medførte flere plager enn høsten og vinteren. Knotten var en plage inntil han etter noen år ikke lenger registrerte den og lot den bite og suge så mye den lystet. Men etterhvert lystet den ikke mer fordi Henning Rims hud ble tilpasset insektenes angrep og ble vanskelig å få sugesnabelen gjennom.

En annen plage var hyttefolket. På 1980-tallet hadde myndighetene tolerert en forsiktig hyttebygging i fjorden, men hadde satt ned hælen på 90-tallet. Ingen fikk lenger sette opp nye hytter langs den trange fjorden. Hyttefolket hadde likevel funnet utveier. Grunneiere leide ut områder der hyttefolket fikk sette ut campingvogner som etter noen år fikk hageanlegg og påbygg uten at myndighetene kunne gjøre noe med det. Etterhvert ble hyttefolket dristigere. De bygget opp hytter rundt campingvognene og påstod det var midlertidige garasjer for vognene dersom en eller annen fra bygningsrådet skulle stille spørsmål om nybygget. Men etterhvert gadd ikke bygningsmyndighetene bry seg mer med de som utnyttet alle hullene i loven, og da ble campingvognene fjernet fra sine såkalte garasjer og hyttefolket flyttet inn i dem selv.

Da Henning Rim var blitt fast beboer ved fjorden, så de fleste av garasjene mistenkelig ut som vanlige hytter. De hadde vokst seg store og feite i takt med de brølende og skumsprøytende cabincruiserne hyttefolket måtte ha for å oppleve stillheten i naturen. Lykkeligvis - sett fra Henning Rims synspunkt - var han forskånet fra å ha noen av hyttene og deres beboere i sin umiddelbare nærhet. Hverken hans egen familie eller grunneierne som var naboer til Rimgården, hadde tillatt campingvogner og såkalte garasjer. Men om sommeren så han dem daglig. Enten når de lot cabincruiserne sine frese forbi Rimgården mens kikkerter og viedokameraer ble flittig brukt, eller når de kom gående med store fargerike ryggsekker og la seg til på stranden hans.

Når Henning Rim rodde ut med færingen for å trekke seg middagsfisk, ble han alltid beglodd av mennesker som satt på sin flybridge med plastglass i hendene. De så på ham med angst og glede i øynene, for alle i fjorden hadde hørt om den gale maleren.

En tredje plage han måtte tåle om sommeren, var en plage han ikke torte omtale som plage - ikke en gang i sitt eget hode. Det var når Torill og Tor kom på sommerferie.

Han visste han måtte tåle det fordi spesielt Torill hadde like stor rett til Rimgården som ham, og fordi han tross alt var deres kjødelige sønn. Men det forvirret ham når det var så mange mennesker tilstede i huset - det ville si to mer enn vanlig. Han måtte i tre uker ta hensyn til andre når han forsøkte å gjennomføre sine daglige rutiner. Torill og Tor på sin side forsøkte å ta hensyn til sin gale sønn, og paret hadde mange opprivende samtaler bak lukkede dører, men vegger med ører, når de var på Rimgården.

Med årene ble de opprivende samtalene avdempet og til slutt forsvant de helt. Også Torill og Tor innså at Henning Rim nå levde det livet han ønsket å leve. Men de fortsatte - så lenge de levde - å komme til Rimgården i tre uker hver sommer.

Det positive med Torill og Tors besøk - sett fra Henning Rim - var at han fikk nyheter om resten av verden, men først og fremst fra sin nære familie som etterhvert ble mindre og mindre. Han fikk høre om Lasse og Vibekes skilsmisse og Ludvigs - hans fetters - vellykkede forsøk på å følge i farens data-fotspor, i det han etablerte et eget utviklingsselskap som fikk feite kontakter og kontrakter.

Han fikk høre at Alice - hans kusine - hadde brutt ut av snobberiet i et forsøk på å vende tilbake til naturen, like etter at han selv hadde flyttet til Lykkehyset. Men at det for Alices del hadde endt med narkotikamisbruk og overdosedød på et småbruk i Telemark.

Han fikk høre at Lasses formue økte til tross for skilsmissen, og det skyldtes helt og holdent hans enestående arbeid for dataspill-bransjen der han stadig hadde noe nytt å tilføre, men at han samtidig ble stadig mer fjern for søsteren Torill.

Han fikk høre at drosjeeier Gunnar Harbo ikke hadde dødd i en trafikkulykke, men av et kotelettbein som satte seg fast i halsen hans, og at Torill deretter hadde fått overta drosjeløyvet hans.

Han fikk høre at den lille byen han hadde levd i, fortsatt var en liten by og at innbyggerne der ikke hadde noe ønske om å endre det, men at de måtte tåle stor pågang av turister som besøkte Rim-galleriet. Der var også Tor nesten tatt til nåde igjen ved at han stadig ble bedt om å lede seminarer og forelese om maleren, på bakgrunn av sin og Torills bok, «Evig maler».

En annen positiv effekt av Tor og Torills sommerlige besøk, var Tors ønsker om å få være med på å bygge opp noe som kunne stå etter at han selv hadde gått bort. Tor hadde ingen som helst peiling på snekkerarbeid, men han ville gjerne gjøre noe med hendene sine. Henning kunne heller ingenting om snekkerabeid, han var ikke like sugen på å snekre et selvbygget minnesmerke etter seg som faren, men han bodde tross alt på gården og hadde nytte av farens behov. Når de to satte i gang snekkervirksomhet, måtte de stadig minne hverandre om at de var ukyndige og derfor måtte benytte Rim-metoden. Dermed fikk de gjennført prosjektene selv om resultatene ville fått en faglært håndverker til å gråte.

Uansett var deres felles virksomhet med på å holde liv i de gamle bygningene, og endog gi dem kraft og styrke nok til å kunne leve selv etter Hennings dager.

Den gamle låven ble isolert og det ble bygget hyller for lagring av Hennings malerier. Beboelsehuses fikk nye vinduer i samme stil som de gamle, gulvet mot kjelleren ble byttet og isolert på grunn av råte, veggene fikk ny isolasjon og kledning, og det gamle eternitttaket fikk nytt dekke av aluminiumsplater formet som takstein. Det mest positive - sett fra Henning Rims synspunkt - var den nye utedoen som i tillegg til å bli mer komfortabel med bedre isolasjon, også inneholdt et rom med ovn: En badstu. Første gang de prøvde badstua alle tre, tok det fyr i veggbekledningen, og badstubadet måtte avlyses mens de hentet vannbøtter for å slukke ilden. Men da veggene senere ble forsvarlig sikret av en steinsatt brannmur, kunne de nyte den pesende tilværelsen i 70 graders damp før de løp ned til fjorden og kastet seg nakne i det kalde vannet.

En tredje positiv effekt av Tor og Torills sommerlige besøk, var muligheten til samtale mellom mor og sønn - far og datter. Så lenge Torill levde, respekterte Henning hennes aversjon mot hans påstand om gjenfødelse. Men på sene sommerkvelder etter mange knottbitt, et badstubad og flere øl og drammer, kunne Torill nærme seg Henning på en måte som fikk ham til å kjenne igjen den datteren han hadde savnet siden forrige liv. De kunne snakke om ekstrasensorisk persepsjon (selv om de nesten ikke kunne uttale det) og andre vanskelige sider ved den paranormale virkelighet (men Henning lot aldri Vilhelm slippe til fordi han ikke ville skremme Torill), om John Irvings bøker som begge var enig om var best tidlig i hans forfatterskap, om drosjenæringens framtid (som begge mente var god), om oker mot blått (som begge mente var en dristig, men riktig kontrast) og om samliv med et annet menneske (som begge var enig om var det beste, men som Henning Rim med bøyet hodet måtte innrømme syntes å være lite trolig for hans vedkommende).

Torill opplevde det samme under samtalene med sønnen, som hun husket å ha opplevd i samtaler med faren. Men det ville hun aldri innrømme overfor seg selv eller andre.

Når Tor og Torills sommerferie nærmet seg slutten og Henning gikk rastløst omkring fordi han ikke hadde fått malt det han ville ha malt, spurte alltid Torill om det var noe de skulle ta med seg for å få solgt.

Da lot Henning som om han tenkte seg om før han svarte at han ikke hadde laget noe som egnet seg for salg.

-Det er for dårlig, mamma. Det er for dårlig. Gi meg litt mer tid først, pleide han svare.

Svaret resulterte alltid i en heftig samtale Tor og Torill i mellom når de kjørte hjem fra Rimgården. For Torill hadde som vanlig gått og bladd i malerier i fjøset og sett at samlingen var blitt betydelig større siden forrige gang de var på besøk.

Når Henning Rim vinket etter bilen deres som humpet langs den dårlige veien fra Rimgården, følte han alltid en merkelig blanding av tristhet og yrhet. De dro vanligvis tidlig om morgenen, og etter avreisen gikk Henning inn til staffeliet sitt og malte hele dagen og natten for å få ut noe av det som hadde samlet seg opp i løpet av de tre ukene han hadde vært sammen med dem. Ut på kvelden pleide han å se i stueskapet som Tor benyttet som barskap når de var på besøk. Faren hadde gjerne med seg et par flasker mer enn han hadde planlagt å konsumere, slik at sønnen/svigerfaren hadde noe å hygge seg med etter at de hadde reist for sommeren. Henning Rim hygget seg alltid så kraftig etter at de hadde reist, at neste dags maling var ødelagt.

Galleri

Henning Rim var ikke ensom i sin ensomhet på Rimgården. Daglig diskuterte og kranglet han med Vilhelm som benyttet seg av Hernnings munn uten blygsel. Grrhards skygge lå ved peisen om kvelden og fulgte etter ham når han var utenfor dørene, dessuten dukket Kvat opp når han en sjelden gang satt med hendene i fanget.

-Jeg er blitt et drømme-kasus for en psykolog, sa Henning Rim til Vilhelm en mørk høstkveld foran peisen.

-Synd det ikke er noen psykolog med ledig time i nærheten.

-Tror du jeg er så gæærn som resten av verden tror?

-Tror du, kjære bror, at resten av verden i det hele tatt husker deg?

Grrhards skygge reiste ører og så gjennomsiktig mot ham.

-Nei, du har rett. Jeg er bare en ensom gærning som maler sprø bilder på et avsidesliggende sted.

-Fytterakkærn så synd det er på deg! Nå lever du slik du alltid ønsket å leve i ditt forrige liv, og slik du bestemte deg for å leve i dette livet. Likevel sitter du her og syter over ensomhet. Du har meg, du har Grrhard og du har en liten raring som heter Kvat som riktignok roter i penslene dine, men som i det minste skaper litt liv rundt deg. Ja, gamle bror, det er forferdelig synd på deg.

-Men det er trist med alle bildene mine som står der ute i fjøset og skriker inn i veggen.

-Så slipp dem ut for faen!

-Slipp dem ut? Jeg snakker ikke om en bøling kyr, jeg snakker om bildene mine.

-Ja, slipp dem ut. Sett dem ut på det store flotte jordet vårt.

-Og hva skulle vitsen være med det?

-De får luft, de får lys og så kan de synge under åpen himmel. Så går i det minste ikke den intense energien deres utover fjøset vårt.

Henning Rim romsterte med brorens sprø forslag. Så kom han til å tenke på kollega Edvard og hans merkelige vane med å sette bildene sine ut til tørk og modning. Henning følte ikke behov for å modne sine bilder utendørs, og i motsetning til Edvards oljemaling, trengte ikke Hennings akryl langvarig lufttørking. Men han hadde vondt av maleriene sine der de stod i stadig tettere rekker i fjøset. Og de fikk nesten ikke luft til å fremføre skrikene sine.

Den siste tanken fikk ham til å bestemme seg. Bildene måtte ut. Ikke for at mennesker skulle se dem, men for at de skulle få se verden og kanskje for at Gud skulle få et glimt av dem.

-Dersom han gidder se denne veien, sa Henning Rim, og fikk et fnys som svar fra Vilhelm.

* * *

Dagen etter blåste en høstlig sørvestlig kuling som vanlig over Trøndelag. Rimgården lå med fronten mot sørvest, men fjellene på den andre siden av fjorden lå i samme himmelretning som husets front og sperret for direkte angrep av vinden. Likevel kom en og annen rosse fra kulingen pipende over fjellet, fulgte fjellets profil ned mot fjorden, eksploderte i havflaten og reflekterte rett i fleisen på Rimgården.

Henning Rim gikk ut i fjøset og lyttet til det stille skriket fra bildene, mens kulingen med ujamne mellomrom kastet seg mot plankeveggen som omgav dem. Bildenes skrik ble av og til overdøvet av at kulingen la skulderen mot den gamle bygningen. Så klatret han opp på høyloftet og så på haugene med materialer som lå der. Vinden lagde plystretoner da den silte seg gjennom åpningene mellom plankene i kledningen. På loftet lå det litt ytterpanel, litt gulvplank, litt listverk. Tilsammen utgjorde material-haugen en betydelig mengde rammeverk. Han hentet sag, hammer og spiker og satte i gang. Regnet hvisket mot taket over ham, men når vindrossene tok tak i vannet, ristet det i den gamle bygningen.

* * *

Tre dager senere - søndag formiddag - hadde han montert 73 improviserte staffelier i bakken fra huset og nedover mot fjorden. Hvert staffeli var bardunert fast med rusten hesjestreng. Regnet silte fortsatt og skyene feide lavt over fjorden og fjellene. Henning Rim lente seg tungt og vått på det siste oppsatte stativet. Det surklet i gummistøvlene hans og regnvannet rant fra den våte strikkelua, bak kragen til den gule regnfrakken og nedover nakken hans.

-Kan ikke slippe dem ut i sånt vær, sa Henning Rim og fikk en hånlig latter fra munnen sin som svar. Munnen fortsatte:

-Dersom ikke bildene dine tåler regn, så tåler de heller ikke at Gud ser på dem.

-Fanken heller, du er et råskinn.

-Råskinn, jeg? Jeg tenker bare på bildene dine som står der inne i fjøset og brøler mot veggen. Du er et råskinn Henning, som ikke tør slippe dem ut!

-Greit, de skal ut i dag, sa Henning Rim. I samme øyeblikk sprakk det lave skydekket. Været forandret seg i løpet av minutter slik det ofte gjør i ytre Trøndelag. Sola skinte ned og strødde glitter på fjorden og sendte varme i ansiktet til maleren.

-En fin dag å åpne det virkelige «Galleri Rim», sa Henning. Vilhelm nikket, men det kunne ikke storebroren registrere.

-Det er alltid fint vær i Trøndelag, men det hender sola skinner, sa Henning Rim.

-Du har en tendens til å gjenta deg selv i livene dine, svarte Vilhelm og ville le, men Henning knep munnen sammen.

Det nye Galleri-Rim

Det første halve året var det ikke mange levende sjeler som så det nye «Galleri Rim». Måkene, tjelden og ærfuglen satte pris på at det brått var blitt flere steder å sette seg ned og hvile slitne vinger. Et par fastboende fiskere hadde gjort store øyne da de første gang passerte Rimgården og galleriet som stod oppstilt på det bratte jordet ned mot sjøen, men etter første overraskelse så de på det som et av gale Henning Rims påfunn. Da våren og hyttefolket kom, ble det betydelig mer oppmerksomhet rettet mot det nye friluftsgalleriet. De store plast-boksene av noen båter la til ved Rim-brygga og slapp i land fete, skrevende menn og oversminkede kvinner som gikk blant bildene og nikket og nikket. De ble sjokkert overrasket da maleren selv kom strenende ned til dem med truende, malingflekkede knyttnever og beskjed om at de tråkket på privat område og: «Forsvinn eller jeg ringer lensmannen». Deretter ble det nye «Galleri Rim» en enda større attraksjon. For å bese bildene som var utstilt der, måtte tilskuerne være i båt og de måtte være utstyrt med sterke kikkerter. På gode sommerdager kunne det være mellom 20 og 30 plast-bokser oppdregget utenfor Rim-stranda og lysreflekser avslørte flere kikkerter i samtlige.

Nyheten om det originale galleriet nådde mediene. Journalister som banket på døra for å få en samtale med kunstneren, ble jaget og enkelte av dem påstod at en skyggelignende hund hadde bitt seg fast i leggen deres. Derfor måtte journalistene gjøre som tilskuerne: De beskrev og avfotograferte galleriet fra en båt. TV-teamene som etterhvert dukket opp, hadde bedre råd, og kom i små helikoptere. Det første av dem forsøkte å lande, med det resultat at en del av galleriets utstilte bilder blåste til skogs eller til sjøs. Dette medførte igjen at kunstneren selv kunne filmes i det han brølende løp rundt og samlet malerier, mens han hyttet med begge knyttnever mot kameraene.

En journalist var så heldig å få en telefonisk samtale med kunstneren. Den ble trykt i journalistens avis, men også solgt til radio- og TV-stasjoner som sendte samtalen i sin helhet - TV-stasjonene la samtalen bak et bilde av Henning Rim som rettet knyttnevene mot kameraene:

-Du har åpnet et originalt galleri, Henning Rim? sa journalisten på båndet.

-Nei, svarte Henning Rim.

-Men du har da vitterlig satt ut et hundretalls bilder på jordet nedenfor atelieret ditt?

-Nå er det 94 bilder, og det er ikke atelieret mitt, det er hjemmet mitt.

-Du lar ikke folk komme i land slik at de kan få se dem?

-Bildene mine er ikke for folk.

-Hvem er de da for?

-De er for naturen, de er for Gud, de er for seg selv, men først og fremst er de for meg. Bildene mine er min virkelighet.

-Du vil ikke selge dem?

-Nei.

-Hvorfor ikke?

-Hvorfor skulle jeg? De tilhører meg og min virkelighet. Ville du solgt en del av din virkelighet?

-Men hvorfor lar du dem stå ute til allmen beskuelse dersom du ikke vil selge dem?

-Fordi jeg ikke liker at de står inne i låven og brøler.

-Du, Henning Rim, er identisk med arvingen til den store Rim-samlingen, en samling som for noen år siden ble fratatt deg på grunn av din ...hm...helsetilstand.

-Spør meg heller om helsetilstanden til norske myndighetspersoner som fratok meg retten til å bestemme over mitt eget verk.

-Du mener at du er den gjenfødte Henning Rim - at du er din gjenfødte bestefar.

-Tro hva faen du vil, sa Henning Rim og avsluttet samtalen.

Etter at telefonsamtalen var blitt kjørt på radio og TV en hel dag, og etter at de fleste aviser hadde hatt større eller mindre bildereportasjer fra «Rims Galleri i havgapet» som journalistene valgte å kalle det, kom det enda flere mennesker i båter til den lille fjorden for å dregge seg opp og se på den gale maleren og hans utstilte virkelighet.

Kunstspekulanter så muligheten til store penger og begynte å ringe maleren. Men han hadde slått av telefonen sin, trukket for gardinene og benyttet tiden til å forbanne sin lillebror som hadde gitt ham ideen til denne form for lufting av bildene.

-Hadde det ikke vært for deg, Vilhelm, så hadde jeg fortsatt kunnet leve i fred og ro her på Rimgården, sa Henning Rim mens han lå rett ut på den slitne sofaen i stua.

-Jeg skjønner meg ikke på deg, svarte Vilhelm gjennom Hennings munn:

-Jeg skjønner ikke hvorfor du ikke lar folk få se på det du maler.

-Se hvilken nytte jeg hadde av det forrige gang. Da var det nesten ingen som ville se på det jeg lagde - ikke før jeg var død. Og da jeg var død, så var plutselig det jeg hadde laget, fryktelig interessant og fryktelig bra. Da ville de brått betale i voldsomme summer for å få bildene mine. Da jeg på min 18-årsdag fortalte dem en svært viktig - EN SVÆRT VIKTIG - sannhet, så bestemte de seg for å stemple meg som gal slik at de kunne overta alle arbeidene mine og plassere dem i en sal der de nå står og skriker mot hverandre og mot fjollete, uvitende forståsegpåere. Og så sier du at du ikke forstår hvorfor jeg ikke vil la folk se på bildene mine? La dem ligge der ute i plastbøttene sine med sine svære kikkerter og glane. Men jeg skal faen ikke ha noen av de feite ignorantene inn på mitt område for å ta på mine bilder. Mine bilder står der ute fordi de trenger luft og fordi jeg vil vise dem resten av den virkeligheten jeg har hentet dem fra, og fordi Gud kanskje kunne tenke seg å kaste et blikk hit av og til for å se hva jeg driver med.

Henning Rim la hodet bakover på puten og klappet kjevene demonstrativt igjen. Da Vilhelm forsøkte å svare på den voldsomme tiraden, ble det bare innestengte lyder av det.

* * *

Om ettermiddagen ble den vindstille, bakende sommerdagen i løpet av fem minutter forvandlet til et blåsende og regnvått kaos. Været snudde slik bare trønderværet kan det: Voldsomme vindkast fra sørvest øste inn en vegg med regnvann. Galleri-glanerne som var vant til at været først skiftet når meteorologen hadde gitt beskjed om det, ble sjokkert vitne til at dreggtauene deres røk som spaghetti, at plastskrogene klasket i hverandre med riper og bulker som resultat, at høye glass veltet og medførte rødvinsflekker på de myke teppene deres og at kikkerter ble tatt av bølger og vind og havnet på Rimsundets bunn. Væromslaget ga Henning Rim en behagelig ettermiddag og kveld.

Penger

Torill og Tor kom på sitt årlige sommerbesøk etter å ha sett sønnen på TV, løpende bannende rundt på jordet. Tor hadde med seg en bunke aviser med reportasjer om det spesielle galleriet. Henning Rim tok i mot bunken med glede, men leste ingenting av det. Han trengte aviser til palett og pensel-rens.

-Hvordan i alle dager kom du på å montere bildene dine nedover jordet, Henning? spurte Torill etter å ha gått langs radene av oppstilte malerier, vel vitende at journalister og nysgjerrige hang over sine plastikk-riper og stirret så øynene og kameralinsene ble fuktige. Hun var 60 år, men på avstand så hun fortsatt ut som en ung kvinne. Hennes 37-årige sønn virket som vanlig forfjamset over å ha fått folk i huset igjen, men spørsmålet økte forvirringen hans. Han satt ved kjøkkenvinduet sammen med moren og de så ut på jordet med maleriene og på fjorden med alle båtene.

Hun så på profilen hans og gjenkjente sin egen fars rette nese. Rynkene rundt sønnens øyne avslørte at han myste mye og antagelig trengte briller. Munnen virket bittert stram. Hodet og ansiktet var for anledningen glattbarbert. Hun så at sønnen tenkte på det svaret han skulle gi henne.

-Edvard pleide å gjøre sånn med bildene sine, svarte han omsider unnvikende.

-Edvard?

-Edvard Munch.

-Pleide han sette opp bildene sine slik at folk kunne komme og se på dem?

-Nei! Henning Rim klarte ikke å skjule irritasjonen i stemmen. Han fortsatte etter å ha tenkt seg om - ikke fullt så irritert:

-Han ville lufte dem, la dem modne seg ute i sollys og regn og snø og hagl og...han ville slippe dem ut. Er det ikke det alle kunstnere egentlig vil? Vil ikke alle kunstnere slippe ut bildene sine? Han snudde ansiktet brått mot morens. Øynene hans så ikke lenger ut til å trenge briller for nærsynthet, men sveisebriller for at ikke blikket skulle skade omgivelsene.

Blikket skremte henne og den gamle tanken om at sønnen kanskje likevel var gal, sneiet hodet hennes. Hun svelget, tok seg sammen og svarte rolig:

-Nå har du fått veldig mye oppmerksomhet om bildene dine. Nå tror jeg du ville få en god pris på dem. Nå kan du kanskje omsider gjøre malingen din til et levebrød - ikke bare en aktivitet som fyller opp fjøset og jordet.

Henning Rim sukket, vendte blikket tilbake til utsikten og svarte:

-Se på dem der ute, mamma.

-Ja, jeg har sett dem. Det er mulige kjøpere i alle de båtene som ligger der. Og de journalistene som fortsatt er her, kan gi deg enda flere kjøpere. Jeg tror, Henning, at du må spørre deg selv hvorfor du maler. Er det for å dyrke ditt eget indre sjelsliv, eller er det for å leve av det?

-Se på dem, mamma, gjentok Henning Rim som om han ikke hadde hørt henne, og fortsatte:

-Se hvordan de går rundt i de svære plastbøttene sine. Vet du at de har på seg tøfler ombord slik at de ikke ødelegger teppene? De har ekkolodd, radar og satellitt-navigasjon. De har automatiske piloter der de kan taste inn bestemmelsessted og ankomsttidspunkt, så kan de trykke «enter» og gå til køys. Når de våkner, er de framme og da har båten dregget seg opp selv. Vet du hva de gjør der ute i plast-bøttene sine? Jo, de opplever naturen. Disse menneskene synes du jeg skal selge bildene mine til. Kan du ikke heller be meg amputere en hånd, så kan jeg montere den på en vakker flat stein, skrive «Med hilsen fra Rimgården» og selge den slik at de har noe artig å henge på garasjeveggen sin. Bildene mine er en del av meg. Bildene mine er ikke en del av kroppen, men en del av sjelen min. Og jeg selger ikke sjelen min for penger til mennesker som akter å henge dem opp i en plast-stue for å kunne si at de har et bilde som den gale maleren i fjorden har laget.

De siste ordene understreket han ved å banke i vinduskarmen med knokene på høyre hånd. Torill lukket øynene noen sekunder før hun kom med avsløringen:

-Jeg trodde du ville bli glad for den nyheten jeg har med til deg. Han vendte blikket brått mot henne igjen. Hun fortsatte:

-Vi har hatt en voldsom pågang av folk siden mediene begynte å interessere seg for deg igjen. Vi har solgt de fleste av de bildene vi har tatt vare på for deg. Jeg trodde det var slik du ville ha det. Men jeg skjønner nå at det ikke er noen god nyhet, at vi kanskje har gjort noe galt.

Hun så på sønnen og så hvordan nyheten sank i ham. Blikket hans forandret seg fra eksplosivt til brannfarlig til lett antennelig til ufarlig til kjærlig. Så grep han hånden hennes. Hun så ned og så malingflekkene på fingrene og håndbaken hans.

Henning Rim pustet ut for å fjerne trykket, så smilte han mot moren:

-Da kan dere kanskje endelig få plass til å leve litt der hjemme?

Hun ble forfjamset, men tok seg sammen:

-Det ble en del penger av det, Henning. Jeg trodde du kunne trenge dem.

-Drit i pengene. Jeg har det jeg trenger. Penger er ikke annet enn tall som banken data-oppbevarer på en konto. Se ut mamma, ja se forbi de gærningene der nede. Se ut på den naturen jeg er så heldig å få leve midt i. Hva fanken skal jeg med mer penger? Statens overdådige gavmildhet sørger for at jeg kan leve i et paradis og gjøre det jeg elsker mest av alt. Hva skal jeg med penger? TOR! ropte han plutselig så Torill skvatt til på kjøkkenstolen, men Henning holdt fortsatt hånden hennes fast.

Tor Sorg hadde sittet stille i stua og fulgt med hele samtalen. Tanken om galskap hadde også sneiet hans hode, men han hadde som tusen ganger før, ristet den av seg og tenkt: «Typisk svigerfar».

Han bråreiste seg før Hennings rop hadde sluttet å vibrere i lufta.

-Ja? svarte han i det han etter et par byks kunne se inn på kjøkkenet.

-Ble det mange penger av det, Tor? Rynkene rundt Hennings øyne ble til smilerynker.

-Ja, jo, jeg tror du kan leve på dem i et par år. Du kan kanskje koste på deg en modernisering her også. Ta deg sertifikat og få deg en bil kanskje. Han kjente at venstreneven hans klemte for hardt rundt dørkarmen.

-Vet du hva jeg kunne ønske meg? spurte Henning Rim.

Tor ristet på hodet.

-Jeg kunne ønske meg at dere to kunne misbruke dem. At dere kunne gjøre noe sprøtt med dem. Ikke kjøpe dere ny oppvaskmaskin og ny datamaskin, men gjøre noe sammen som dere ikke har fått tid til eller har hatt råd til på grunn av de mange bekymringene dere har hatt for meg. Bygg et tårn på huset deres, reis jorden rundt, lei et sekkepipeorkester, vask bena i champagne, tenn i ovnen med tusenlapper. Gjør noe dere aldri har gjort, men som dere alltid har hatt lyst til. Gjør det sammen og forsøk å oppleve den gleden dere hadde sammen da dere var unge, før jeg ble født og før jeg fikk stempelet. Men om dere kommer tilbake neste sommer med ny bil og forteller meg at dere i tillegg har brukt pengene til å betale ned gjeld, så blir jeg sur. Ferdig med det.

-Nei det... sa Tor

-Vi kan ikke bare...sa Torill

-Ferdig! sa Henning Rim og smilte bredt:

-Har du med deg noe godt på flakong, Tor? Dere har fanken ikke tatt ankerdrammen ennå! Fyll opp i noen Norges-glass, så får vi litt feriestemning her!

Tor løsnet venstrehåndsgrepet rundt dørkarmen og senket hånden til samboerens hode. Hun vendte ansiktet mot hans, det var nakent og smilende.

Mer penger

Da høsten kom og hyttefolket reiste hjem, døde også interessen for det nye Rim-galleriet. Menneskene der ute i verden ønsket nye nyheter - ikke gamle - og da en ny sommer vekket den lille fjorden, braste de store plastbøttene rett forbi Henning Rims svært private maleriutstilling. Det til tross for at antallet bilder nå var blitt øket til 123.

-Er du fornøyd nå? spurte Vilhelm.

-Nå er det greit, svarte Henning Rim og så med et smil nedover bakken der bildene hans ble snust på av høst-dvaske humler og veps.

* * *

Noen dager senere kom Gudmund Innerst på sin faste tur med varer og post. Den uken Henning Rim ikke rodde færingen inn til landhandleriet, tok kjøpmannen turen ut til Rimgården i sin lavtflyvende lille båt. Som vanlig gikk han en sik-sak-rute blant bildene i bakken før han kom opp til huset.

-Har med en pakke blindrammer og en rull lerret fra byen, og den månedlige utbetalingen som skal gi staten god samvittighet, sa han da han slo seg ned ved kjøkkenbordet og tok i mot kaffekruset Henning Rim rakte ham. Gudmund tok en slurk og nikket ut mot bilderekkene nede i bakken:

-Så at du hadde fått opp flere nye. Jeg likte det med skyen som fløt på havflaten, sa han.

-Så du at skyen fløt? spurte Henning Rim interessert.

-Som krem på kakao, svarte Gudmund. Han drakk mer kaffe og fortsatte:

-Det er mindre folk her nå.

-Takke faen for det.

-Jeg vet du ikke likte det, men inne hos oss eksploderte omsetningen. Har aldri tjent så mye penger.

-Hyggelig for deg.

-Joa, men det var din fortjeneste. Ville du synes det var påtrengende av meg å la noe av overskuddet tilflyte den som fortjener det?

-Det er pent tenkt, Gudmund. Veldig pent tenkt. Men jeg trenger ikke mer penger. Jeg lever godt av statens dårlige samvittighet. Men kanskje....Henning Rim tenkte seg om.

-Ja? sa Gudmund Innerst forventningsfullt.

-Kan vi ikke heller si at pengene går til å opprettholde din gode service overfor gærningen på Rimgården.

-Jeg tar ikke betalt for å holde kontakt med faste kunder, sa Gudmund påtatt snurt.

Henning Rim lo:

-OK, et annet forslag. Du bruker de pengene du hadde tenkt å gi meg, til å omgjøre en krok i plastikkforretningen din til en gammeldags landhandel. En krok som ser ut som den butikken faren og bestefaren din drev og levde av i alle år.

Gudmund ble våt i øynene, løftet kaffekruset og skjulte seg bak det lenger enn nødvendig. Han satte det ned igjen og nikket:

-Jævla godt forslag, Henning. Jeg har lenge hatt lyst til noe sånt. Gudmund kremtet og dro hånden gjennom håret. Så bøyde han seg brått mot postveska han hadde satt ved siden av stolen sin:

-Det er sant - jeg tok med meg denne boka som jentungen har på skolen. Tenkte du kunne ha moro å lese litt i den. Han la en lærebok med fargerikt omslag og tittelen «Kunsthistorie» på bordet mellom dem.

-Dersom du blar opp på side 235, vil du finne et kjent tryne.

Henning Rim visste hva han ville finne, men bladde likevel spent fram til angitte side. Der så han plutselig inn i sitt eget ansikt - eller i alle fall det ansiktet han hadde hatt i sitt forrige liv. Navnet hans, med fødsels- og dødsårstall, stod som overskrift og fotografiet måtte være en manipulert utgave av et privatfoto tatt det året han døde. Ved siden av bildet stod det:

«Med sine fargesterke og realistiske bilder, skapte Henning Rim en fornyet interesse for realismen i norsk kunst. Kunstneren malte ofte landskaper der skyene og lyset var en viktig del av motivet. Tidlige arbeider viser ofte fugler i flukt, eventuelt flygende gjenstander - for eksempel pyramider. Det antas at disse skulle symbolisere sjelens flukt og menneskenes opphav. Enkelte spesialister (Se «Evig maler» av Tor Sorg) mener de flygende gjenstandene også hadde sammenheng med kunstnerens religiøse oppfatning. Henning Rim malte fugler gjennom hele sitt kunstneriske liv, men etterhvert konsentrerte han seg om fugler som ikke kunne fly. Hans mange pingvin-bilder er blitt stående som hans kjennemerke.

Henning Rim ble anerkjent først etter sin død. Hans sønnesønn som hadde fått testamentert hele samlingen, donerte den til Rim-galleriet som ble bygget i kunstnerens hjemby. Selv om en rekke arbeider ble solgt før galleriet ble realisert, mange av dem også utenfor landet, gir Rim-galleriet en god innsikt i Henning Rims kunstneriske utvikling og hans tro på menneskets samhørighet med naturen. Den høyeste prisen som er oppnådd for et Rim-bilde, er et av kunsterens mange sky-bilder. Det ble solgt av kunstnerens sønn til et japansk selskap for 65 millioner dollar, og henger i dag i et spesialutrustet galleri i Tokyo.»

Henning Rim lot boken falle flatt på bordet. Han så ut av kjøkkenvinduet mot fjorden, Kattøya og fjellene bak. En utsikt som ikke hadde forandret seg på mange tusen år. Gudmund så en lett rødme over nakken og kinnene hans, men visste ikke om den skyldtes sinne eller indignasjon.

Henning Rim rensket stemmebåndene og så ned i boken igjen:

-Det er hyggelig at forfatteren har omskrevet historien med hensyn til sønnesønnens donasjon av samlingen til Rim-galleriet. Det ville ikke være hyggelig om nye generasjoner skulle lese om meg som en gærning.

-Det er ingen her som tror du er en gærning, Henning, sa Gudmund.

Henning Rim lo:

-Nå juger du så det renner av deg, kjøpmann Gudmund Innerst.

-Nei, jeg mener det. Vi som har levd i nærheten av deg siden du kom hit, har nok alltid oppfattet deg som en eksentrisk og ganske snål fyr. Men det er sånn vi regner med at kunstnere skal være. På butikken har jeg aldri hørt noen omtale deg som gæærn. Men egentlig er det vel det samme hva andre mennesker måtte mene, så lenge du selv er tilfreds med den du er?

Henning Rim smilte og trommet med venstre hånds fingre på bildet av seg selv i historieboken. Så reiste han seg og vendte seg mot kjøkkenvinduet, satte hodet helt inntil og hvilte pannen mot det kjølige glasset. Skuldrene hans skalv og Gudmund visste ikke om han lo eller gråt. Da Henning snakket igjen, var stemmen gråtkvalt:

-Det står at mitt arbeid skapte ny interesse for det realistiske maleri.

-Det står så.

-Det, kjære venn, er i så fall det viktigste jeg har gjort som kunstner. Tusen takk for denne historieleksjon.

Han så på Gudmund:

-Kan jeg få lov til å gi deg et bilde?

Bakerst i hode måtte Gudmund innrømme at han hadde håpet på et slikt spørsmål, men innrømmelsen irriterte ham, selv om tilbudet smigret ham. Han visste at Henning Rim ikke delte ut bilder i øst og vest. At det bare var foreldrene hans som fikk lov til å ta med seg bilder de håpet kunne bli solgt. Når derfor kunstneren tilbød ham et bilde, så burde han føle seg beæret - noe han også gjorde. Men han var en beskjeden mann, og beskjedenheten forbød ham å ta i mot tilbudet:

-Nei, Henning, det kan jeg ikke gjøre. Jeg kan kjøpe et bilde av deg, men jeg kan ikke ta i mot et gratis.

Henning Rim humret:

-Det er ikke gratis, Gudmund. Dersom du ser det fra min synsvinkel, vil du innse at jeg gir deg et bilde for å sette deg i gjeld til meg. Hver gang du ser på bildet, vil du tenke at du skylder meg noe. Og når du tenker på den gjelden, vil jeg du straks skal tenke at du skylder meg å motta mitt vennskap. Gud vet at jeg ikke har mange venner blant dere levende, men du er en av de veldig få. Vil du være så snill å plukke ut et bilde du liker, når du går ned til båten din igjen?

Gudmund nikket, tok postvesken i venstre hånd og trykket Hennings malingflekkete med høyre hånd. De så på hverandre med varme øyne, så gikk han. Henning fulgte ham med blikket fra kjøkkenvinduet og så at han gikk rett bort til det ferske bildet av skyen som fløt på havflaten. Gudmund så på det en kort stund, så løsnet han det fra stativet, så opp mot kjøkkenvinduet og vinket, så på bildet igjen , tok det under armen og gikk mot båten.

Lasse

Årene passerte Rimgården og dens tilsynelatende enslige beboer. Den øvrige verden forandret seg fra dag til dag på godt og ondt - mest ondt, men Henning Rims verden lot seg bare forandre av årstidene.

Jordet ned mot sjøen ble etterhvert fylt opp med bilder. Da det ikke lenger var plass til flere bardunerte improviserte staffelier, passet han på å la nye arbeider få uteplassen til de bildene som hadde fått være ute lengst. De «gamle» ble ømt plassert i fjøset, med en stille anmodning om ikke å skrike i veggen.

Da Henning Rim hadde begynt å komme seg igjen etter sommerens foreldre-besøk og han trodde han skulle passere sin egen 45-årsdag uten rabalder, kom Gudmund med en kanne hjemmebrent som han insisterte på å tømme sammen med jubilanten.

-Jubilanten? spurte Henning Rim engstelig.

-Vet du ikke at du er 45 år i dag? Gudmund så på ham med store øyne.

-Hva så?

-Det er faktisk ganske normalt at man feirer milepæler i livet. 45-årsdagen er en milepæl.

-Javel. Jeg har fortsatt friskt i minne den første milepælen jeg feiret. Nemlig 18-årsdagen min. Siden den gang har jeg ikke akkurat siklet etter å markere alder.

-Nå må du skjerpe deg, din gærne maler. Her kommer jeg med ei kanne glad-vann, og så begynner å snakke om trist fortid. Har du et glass?

-Må vi ha glass også nå da, for å feire fødselsdager? sa Henning Rim påtatt alvorlig, og fortsatte:

-Dessuten kunne det kanskje gjøre festligheten mer festlig om vi trakk innendørs!

Det ble en lystig kveld, en dypsindig natt og en slitsom morgen. Da Henning Rim hadde fulgt Gudmund til båten og ristet på hodet over hvordan vennen behandlet alle hestekreftene på vei inn fjorden, gikk han susete opp langs bildene mens morgensola - som egentlig var en formiddagssol - banket i panna hans. Av og til stanset han foran et bilde og så hvordan naturen hadde kjempet for å ta det tilbake. Det var tilsølt av flueskitt, måkeskitt eller det var hakket på av stær. Sola hadde fått noen malingstrøk til å tørke raskere enn andre og som dermed hadde sprukket opp til deilige, fyldige flak som fortsatt suget seg fast til underlaget. Enkelte fargeblandinger var bleiket av lyset, og dermed hadde andre kommet sterkere fram. Blindrammer var blitt grå av lys og luft og nedbør. Stiftene som festet lerretene til blindrammene, hadde rustet og enkelte steder hadde rusten trengt inn i malingen og lagd nye bilder i bildene. Han nøt naturens arbeid og korrigerte sin første tanke om at skaperverket forsøkte å ta hans bilder tilbake. Sannheten var at naturen ville være med og skape - selv om det dreide seg om noe så uvesentlig som bilder fra en gal manns hode.

Det kremtet foran ham, og han regnet med det var Vilhelm som ville gratulere med vel overstått.

-Takk bare bra, sa Henning Rim mens han lot hånden gli over egne malingstrøk og naturens forandring av dem.

-Er det deg, Henning?

Det var så avgjort ikke Vilhelm som snakket ettersom munnen hans var helt rolig. Dessuten kjente han ikke stemmen. Han så over bildekanten og stirret inn i ansiktet til en gammel mann som forsøkte å se ung ut.

Henning Rim så lenge på ham uten å si noe. Mannen var iført dyrt fritidsantrekk som ikke hadde opplevd for mye fritid. Han var moderne blek i huden som antagelig var strammet opp under diverse kirurgiske inngrep. Håret var fyldig, kastanjefarget og gredd i en bølge over hodet. Tennene som smilte forsiktig mot Henning Rim, var plastikkaktig perfekte. Men hånden mannen strakte mot ham, avslørte at eieren ikke hadde bestilt total restaurering da han kjøpte seg kirurgisk og kunstig ungdom: Fingrene var knoklete av alder og på håndbaken buktet blå blodårer og sener seg under leverfargede flekker.

«Å faen, enda en tulling som vil forsøke å kjøpe noe», tenkte Henning Rim.

-Kjenner du meg ikke igjen? spurte mannen.

«Å faen, en tulling som har forsøkt å kjøpe noe før, som fikk nei og som forsøker seg igjen», tenkte Henning Rim, pumpet opp en ualminnelig sur, og fyllestinkende rap fra bunnen av buken og slapp den i ansiktet til mannen før han sa:

-Jeg selger ikke noe, og jeg er ganske trøtt. Så jeg ville bli overveldet av begeistring dersom du ville forlate åstedet.

Den gamle, unge mannen tok på seg et trist ansiktsuttrykk. Han senket den framrakte hånden og Henning Rim måtte motstrebende innrømme at fyrens evne til å gjøre øynene våte, var stor.

-Du kjenner meg ikke, konstaterte mannen grøtete og så ned.

-Det hele ville blitt mindre komplisert om du rett og slett fremførte navnet ditt i full offentlighet, svarte Henning Rim så sarkasmen skummet rundt munnen hans.

Mannen løftet blikket mot ham igjen. Med den samme grøtete stemmen sa han:

-Det er meg, Henning. Det er onkel. Onkel Lasse. Han rakte fram den leverflekkede hånden igjen og Henning Rim syntes den grep etter hjertet hans.

-Hælvete! ropte han og tverrvendte så det svimlet for ham, marsjerte ned mot fjæra, gikk fram og tilbake, hørte at mannen kom etter og antok at den leverflekkede gripekloa fortsatt var rettet mot ham og hjertet hans. Han satte seg på huk i vannkanten, fylte hendene med det salte sjøvannet og øste det over hodet og ansiktet.

-Det er jo onkel Lasse, ropte Vilhelm påtatt lystig.

-Hold kjeften min, svarte Henning Rim og øste mer vann over ansiktet.

-Nå har du endelig muligheten til å si ham hva du mener om ham! Nå kan du endelig ta tak i den kirurgisk glatte halsmuskulaturen hans og riste ham til han kommer tilbake hit! ropte Vilhelm.

-NÅ HOLDER DU KJEFT!! skrek Henning Rim utover fjorden og fikk ekkoet kastet tilbake innover seg noen sekunder senere.

Han snudde seg mot mannen som ganske riktig stod like bak ham. Mannens ansikt var blitt enda blekere enn moten tilsa og armene hans hang langs kroppen som om de allerede var døde.

Henning Rim så forbi ham. Blikket hans rev seg løs fra de forvirrede, sinte tankene, kjærtegnet Rimgården og spratt oppover lia mot Rimheia. Så skle det over den tunge fjellprofilen, før det rant som en bekk ned mot fjorden igjen og stanset på ansiktet til mannen. På ansiktet til onkel Lasse. Til sønnen Lasse. Et ansikt han først hadde elsket, så respektert inntil ansiktets eier forrådte ham for egen berikelses skyld. Ansiktet til mannen som hadde ofret familien for flere tall på kontoen.

Henning Rim så på det forpinte uttrykket foran seg og latteren bygget seg opp inne i ham. Da den var blitt gal og mektig nok, slapp han den ut, rett inn i oppstrammet hud og gammel, engstelig hjerne.

* * *

-Hva er det egentlig du vil? spurte Henning Rim da han satte kaffekruset foran den gamle mannen som var hans sønn og hans onkel.

Etter den gale latteren hadde Henning Rim gått opp til huset, mens han følte Lasses anstrengte pust bak seg. Da han kom fram til inngangsdøra, hadde han åpnet og vist gjesten inn med en bydende bevegelse med høyrearmen. Lasse hadde gått inn med senket hode og Henning måtte geleide ham til kjøkkenkrakken der han ga den gamle mannens skuldre et ekstra trykk slik at han skulle sette seg ned. Deretter hadde han fylt opp kaffetrakteren og ryddet bort spor etter nattens dypsindige samtaler med Gudmund, mens trakteren surklet og Lasse satt som en svært gammel skolegutt og tegnet usynlige figurer på duken. Da trakteren hadde surklet fra seg, ventet Henning Rim til de siste dråpene hadde rent gjennom kaffefilteret, før han tok glasskanna og fylte opp to krus. Satte det ene foran Lasse, mens han tok en liten slurk av sitt eget:

-Hva er det egentlig du vil? gjentok han.

Lasse tok forsiktig i kruset og plasserte leppene varsomt mot kanten, men han drakk ikke.

-Jeg har ikke forgiftet den jævla kaffen, og du tålte vannet da du var en del år yngre. Dessuten er kruset vaska opp en og annen gang siden du var her sist. Med andre ord: Du kan trygt smake på brygget.

Lasse svarte med å slurpe i seg litt av kaffen. Så satte han kruset stille ned på bordet og løftet blikket mot Hennings.

Henning Rim kjente igjen øynene. To følelser skylte over ham: Farskjærlighet og nevøhat. Sammen med restene av nattens utskjeielse, gjorde den indre konfrontasjonen ham svimmel. Han måtte sette seg på stolen tvers over bordet for Lasses. Så masserte han tinningene med venstrehånds tommel og pekefinger med ansiktet vendt mot bordplaten før han løftet hodet og så inn i Lasses øyne igjen. Henning Rim sukket, himlet med øynene og smilte slapt:

-Herregud, hva er det egentlig du vil?

-Du sa at du kjente meg igjen der nede ved stranda, sa Lasse med engstelig røst.

-Det var ikke meg, det var Vilhelm som kjente deg igjen.

-Javel, sa Lasse med redsel i røsten, og svelget:

-Det var det Vilhelm som sa. Så ble han stille en stund, mens han hev etter pusten. Da han hadde fått nok luft i lungene igjen, fortsatte han med et fjollete smil mot Henning Rim:

-Er det flere gamle kjente her?

-Det mysser av dem, Lasse. Kan du nå fortelle meg hva du vil? sa Henning hardt.

-Jeg vet ikke hvor jeg skal begynne, svarte Lasse stille og dyppet fingeren i kaffen. Henning Rim lente hodet bakover og blåste oppgitt ut. Det fikk fart på Lasse:

-Jeg beklager at jeg kom litt brått på deg. I den grad det er brått når vi ikke har snakket med hverandre på 27 år. Siste gangen var på 18-årsdagen din.

-Akkurat det behøver du faktisk ikke minne meg på.

-Det har som du kanskje vet, skjedd mye meg meg og mine siden den gang. Vibeke har gått fra meg - eller jeg fra henne - Alice døde brått...(stemmen hans druknet, men dukket opp igjen etter noen sekunder)..og Ludvig gjør det bra. Han nasket til seg noen av mine ideer - gutten har jo benyttet mine godsaker tidligere som du vel er blitt fortalt - og startet sitt eget firma. Så overkjørte han meg, han overkjørte firmaet til sin egen far. Nå er jeg helt alene, Henning. Jeg har forsøkt å komme i kontakt med Torill og Tor, men de vil ikke ha noe med meg å gjøre. Så tenkte jeg at kanskje du - du som jeg var barnevakt for da du var liten og all ting - at kanskje du klarte å se forbi alt det gamle, dumme hatet. Du som tross alt, har levd utenfor all elendigheten her oppe.

-Og hvem var det som samlet sammen all opptenningsveden og tente på bålet som skapte alt hatet, og som endatil stadig kappet mer ved som ble lagt på det jævla bålet?

-Det var meg.

-Kom ikke her og si at du angrer på det! Du med din lobby-virksomhet fikk påvirket myndighetene til å umyndiggjøre meg! Du med din griskhet fikk fjernet meg fra de bildene jeg skapte og plassert dem i et bakteriefritt miljø der de gisper etter luft! Du fremstod på TV og viftet med tårevåte øyevipper og to dårlige malerier som du elsket så mye at du ville kaste dem dersom de ikke var verdt noe. Du solgte til og med et av dem til en jævla japansk investor for en sum på størrelse med nasjonalbudsjettet i en afrikansk stat. Du har rompa full av penger, du har fått kostbare kosmetikk-kirurger til å fikse på trynet ditt, du kan blafre med alle kjøpekortene dine og få de vennene du ønsker! Og så kommer du her som en angrende synder! Venter du virkelig at jeg skal ta deg i hånden og si at all din synd er deg forlatt? Som om jeg var en jævla Jesus eller pave eller hva hælvete!!

Henning Rim hadde bygget seg opp til et voldsomt raseri og understreket siste ordet med å slå kaffekruset i bordplaten så det knuste. Den unødvendige ødeleggelsen vekket ham. Enda mer våken ble han av Lasses svar:

-Ja, sa han.

-Ja?

-Ja, jeg venter at du skal tilgi meg. Om jeg får lov til å si det, så har livet mitt så langt vært en fiasko. Barndommen min var fin, likeså ungdommen min. Men etter at pappa døde, begynte det meste å skjære seg. Jeg var flink og lagde det markedet ønsket, men jeg lagde ikke noe jeg ønsket meg selv. Av og til tenkte jeg på å kjøpe meg enkelthet og ro, men den slags får du ikke på boks, derfor fortsatte jeg i samme sporet. Skjoldet mitt ble tykkere og tykkere. Jeg merket ikke at jeg såret mennesker, jeg så ikke at jeg tråkket ned mennesker, jeg tenkte bare på å komme meg selv videre oppover. Og for å komme videre oppover, måtte jeg ha mer penger, jeg...

-Lasse, dette blir for dumt, avbrøt Henning Rim:

-Du fremstiller deg som en jævla angrende riking. En som plutselig innser det alle vet: At en manns rikdom bygger på mange andres fattigdom og nød. Det neste du sier er vel at du har gitt bort hele formuen din til Frelsesarmeen.

-Nei, men det var kanskje ingen dum ide.

-Hva er det du ønsker, spør jeg så for ørtende gang!

-Jeg vil gjerne få være onkel Lasse for deg igjen, svarte han spakt og så ned.

-Skal jeg sette meg på fanget ditt, slik at du kan få fortalt meg noen gode eventyr om Askeladden som vant HELE kongeriket?

-Nei, jeg vil gjerne få være den gamle onkelen som kommer angrende til sin nevø og ber om tilgivelse før han dør.

-Overrasker det deg at du skal dø? Du begynner tross alt å dra på åra? Trodde du rikdommen din skulle beskytte deg mot døden?

-Ja, en stund trodde jeg faktisk det. Jeg har kjøpt meg hjelp hos verdens beste spesialister de siste to årene, men de kan ikke hjelpe meg lenger. Speilet forteller meg at jeg ser ung og frisk ut, men hjernen min sier at jeg er på dødens terskel.

-Og hva er det som har ført deg til dødens terskel, kjære onkel? Henning Rim understreket «kjære» med et ualminnelig syrlig tonefall.

-Har du ikke sett advarselene på TV og nettet?

-Mitt gamle TV tar ikke inn de nye signalene de sender nå, radioen er analog ikke digital, så der får jeg bare sus, Internett og alle de andre nettene de visstnok har opprettet, har jeg ingen kontakt med. Du må forstå en ting onkel Lasse - jeg er ikke en del av ditt samfunn. Jeg lever i Henning Rims verden. Jeg er president - valgt med hundre prosents akklamasjon i min egen stat der jeg er den eneste innbyggeren. Til denne staten har det ikke kommet noen advarsel om forestående fare!

-Neivel. Lasse Rim og rettet seg opp:

-Jeg trodde ikke på det første gang jeg hørte om det jeg heller. At datavirus også kunne bære med seg fare for mennesker, og at de kunne styres mot navngitte mål. Jeg mener, vi er tross alt ikke datamaskiner, vi er kjøtt og blod. Likevel var det sant. Det er ikke så mange som er rammet av sykdommen ennå, så det er ikke blitt som med Aids på slutten av forrige århundre. Dessuten er det altså slik at de som avfyrer viruset, kan gi det en målsøkende virkning. Og til nå har de tydeligvis valgt å ramme personer som har utviklet datamediet. De som har konstruert og avfyrt viruset, har hatt ønske om å ramme meg. Og de har truffet.

Henning Rim som hadde stått provoserende med nevene plantet på bordplaten foran Lasse og stirret ham inn i det angstfylte ansiktet, rettet seg overrasket opp. Han snudde seg mot vinduet og så hvordan sommerdagen levde utenfor. En blå sommerfugl flakset febrilsk mot vindusruta før den forstod at det som tilsynelatende var luft, var noe ugjennombrytelig, og endret kurs. Han fulgte den lille blå fargeklatten til den forsvant mot fjordens bakgrunn. Så foldet han hendene voldsomt og gned håndflatene mot hverandre, før han mysende snudde blikket mot Lasse:

-Er du smittebærer?

-Bare via data. Og du har så vidt jeg vet, ikke noe sånt, så du behøver ikke være redd for å bli smittet.

-Redd? Smitte er jeg ikke redd for lenger. Jeg skal dø når jeg skal dø, og det skal du også. Så fortell meg om denne datasykdommen din, hvordan arter den seg?

Den gamle mannen som hadde et ungt ytre, ble mykere og ivrigere i det kunstige ansiktet sitt. Han fortalte med rask munn:

-Du hadde selvsagt hørt mye om alle de ødeleggende datavirusene selv, før du isolerte deg? Henning Rim nikket og Lasse fortsatte:

-De ødela bare data i begynnelsen. Men så var det noen jævler som lagde virus som også tok for seg hardwaren. Plutselig kunne hele maskinen foran deg gå i oppløsning. De la ut virusen på Internett, Worldnett og Uninett og dersom du ble fristet av en lokkende adresse, så kom viruset og spiste opp hele maskinen din.

-Synd for maskinen, sa Henning Rim.

-Ja, men de ble flinkere. De konstruerte altså et virus som kunne følge til da ukjente ledere. Det fulgte plastikk og det fulgte menneskelig hud, og det kunne gå inn i menneskelig organisme.

Henning Rim måtte innrømme for seg selv at han var fascinert. Ikke bare over teknikkens muligheter, men like mye over faenskapens muligheter. Lasse så på ham og fortsatte:

-Mennesker er også datamaskiner - om enn bygget på en annen måte enn de vi benytter til daglig. De første virusene som angrep oss databrukere, påførte oss bare rare tanker, eller en lett forkjølelse eller kanskje en lammelse som varte i noen dager. Det ble laget all verdens merkelige innretninger som skulle sikre oss mot virusangrep. Alt fra programmer og spesialhansker, til koblingsbokser og sikre rom som skulle sile ut uønsket data. Jeg lagde selv et program som skulle oppdage og nedkjempe angrep på personer som spilte på nettene. Men jævlene fant alltid på noe nytt og verre. Da de fant på å gjøre viruset målsøkende, var det gjort.

-Og så ble du smittet? Nå var Henning Rim alvorlig interessert.

-Ja, jeg har dessverre opparbeidet meg et navn innen data, og visste ingenting før jeg plutselig befant meg inne i et dataspill der du blir angrepet av grosskranker.

-Unnskyld?

-Det er et krigsspill. Jeg har laget det selv. Du vet det kanskje ikke, men nå bruker vi ikke skjerm lenger. Nå skjer datavirkeligheten inne i hodet til brukeren. Jeg har vært med på utviklingen av det også, men ikke spør meg om detaljer. Uansett: Grosskrankene er jævligere enn noe du kan mane fram i mareritt. Jeg vet ikke hvorfra jeg fikk ideen til dem, men jeg frøs på ryggen da jeg så dem ferdig første gang. Og jeg fortsatte å fryse hver gang jeg så dem etterpå. Da viruset plutselig fikk meg til å stå ansikt til ansikt med dem, stoppet hjerte mitt et par minutter. Men jeg var heldigvis ikke alene, og folk rundt meg fikk pumpa igang igjen. Siden da er viruset blitt kalt Grosskrank-viruset fordi det viser seg ved å sette mottageren i en situasjon der vedkommende blir angrepet av en grosskranker.

-Og etter det første angrepet? Fortsetter denne gross-greia å angripe?

-Nei, det er bare en slags åpningssekvens, som på film der de åpner med en sterk scene for å få opp adrenalinnivået til tilskuerne. Etter det første angrepet, ligger viruset lagret et eller annet sted i hjernen og venter på et signal for å bli aktivisert.

-Hvilket signal?

-Det er basert på en spesiell blanding av hormoner i systemet vårt. Viruset blir aktivisert når blandingen er riktig. Hvert enkelt menneske produserer denne blandingen under forskjellige forhold. Noen lager den når de er redde, andre når de er rolige, mens andre igjen produserer den under stress.

-Med andre ord: Det går ikke an å forutsi når viruset skal bli utløst?

-Det er riktig, svarte Lasse hest og så opp på ham med øyne som sprutet redsel og bønn om støtte.

Henning Rim så inn i øynene og oppdaget flaut at han lagret blikket for å bruke det i et bilde. Han hentet seg et nytt kaffekrus, fylte det fra trakteren, tilbød Lasse påfyll, men han hadde ikke drukket mer av sitt. Så spurte han:

-Hva skjer når viruset mottar den rette sammensetningen av hormoner?

-Da blir det aktvisert inne i hjernen til vedkommende som bærer det, og til nå har verden sett 48 forskjellige reaksjonsformer. Det er de 48 kjente tilfellene av Grosskrank til nå. Jeg er det 49., men hos meg har det altså ikke slått ut ennå.

-Kan du gi meg et eksempel på hvordan det slo ut hos noen av de 48? Henning Rim var blitt så interessert at han fikk gåsehud på ryggen og lente seg over bordplaten mot Lasse.

Den unge, gamle mannen blåste opp kinnene sine og slapp ut luften i en usynlig tynn stråle før han fortsatte:

-En av dem drepte en hel liten by, en annen spiste opp seg selv, en tredje eksploderte, en fjerde overtok makten i et lite land og tømte det for verdier før hun selv ble oppløst til ingenting, en femte råtnet i levende live, en sjette...

-Det er greit. Jeg skjønner. Ingen er like. Ingen vet hvordan viruset slår ut. Det eneste de mulige mottagerne vet, er at det er de viktigste i dataverdenen som kan bli angrepet?

Lasses øyne ble blasse. Han foldet hendene foran seg og lot hodet falle mot sammenfoldingen. Stemmen hans var fjern da han fortsatte:

-Ja, sånn er det. Jeg var blant toppene. Jeg fikk det selvsagt i meg. Men det har ikke slått ut. Jeg vet ikke hvordan det skal slå ut, eller hvilken sinnsstilstand som skal få det til å slå ut. Derfor forsøker jeg nå å holde alle følelser på samme nivå hele tiden. Det har vært vanskelig i dag. Jeg har vært farlig i dag. Men det har gått bra. Det har jeg lært mye av. Men på den annen side: Det skal ikke så mye til før den rette sammensetningen er der. Jeg kan tro at jeg har det samme sinnssnivået som jeg hadde da jeg traff deg nede ved sjøen, men så er det kanskje litt sterkere, eller litt svakere, og så er den rette sammensetningen der.

-Og da vet du ikke hva som vil skje med deg?

-Nei. Men det vil ganske sikkert ikke bli noe hyggelig.

Hverken for meg eller for omgivelsene.

-Da kan du kanskje omsider svare meg på hva du egentlig vil med ditt besøk? spurte Henning Rim, men visste hva Lasse ville svare.

Lasse så på ham og visste at han visste. For ordens skyld sa han det likevel:

-Du hater meg. Du har rett til å hate meg. Likevel ber jeg deg om å la meg bli her. La meg få oppleve den totale følelsesløsheten, dagens og nattens tomhet, slik at jeg ikke produserer den farlige sammensetninger av hormoner. Min drøm nå består i å dø av alderdomssvakhet. Ville du orke å ha meg her til det skjer, Henning? Jeg skal betale deg alt du ønsker. Du skal få alt jeg har, bare jeg får lov til å oppleve den tomheten som er her.

Det siste sa han med et pip ned i de sammenfoldede hendene sine.

Det jublet og gråt inne i Henning Rims hode. Han jublet fordi han som Lasses nevø hadde taket på mannen som hadde forvoldt ham mye ondt. Han gråt fordi han så sin sønn i en bunnløs redsel han ikke kunne hjelpe ham opp av, og ikke forstod.

De voldsomt motstridende følelsene holdt på å kvele ham. Han bråreiste seg og travet ut. Stod først på den gamle steinhella foran døra og gispet i seg luft, før han løp ned til fjorden. Vannet var stille og blankt. Hadde han hatt tro nok, kunne han ha gått over til Kattøya. Han så på steinene som lå rundslipte i fjæra. De hadde ikke vært så runde da Sterk-Anders og hunden hans hadde rullet dem ned til vannkanten. I løpet av generasjonene siden den gang, var de blitt slipt av havet - av naturen. De var blitt mykere i formen. Henning Rim bøyde seg, strøk over en av steinene og kjente den myke formen under håndflaten.

-Sånn er det med generasjonene også, Henning, sa Vilhelm.

-Hvordan sånn mener du? mumlet han som svar.

-Naturen påvirker oss, naturen sliper oss og gjør oss mykere.

-Synes du verden bærer preg av det, din jævla markspiser?

-Nei, ikke blant de menneskene som har vært fjernt fra naturen. Men du har jo vært ganske nær en stund så vidt jeg har observert. Jeg har også observert at du er blitt rundere rundt kjakan og rundt livet, så det er antagelig ikke bare pissprat jeg serverer.

-Kom ikke her og påstå at jeg er blitt rundere i trynet eller rundt magan din snørrhåvne drittsekk. Hadde du hatt mer enn bare en lånt stemme, ville du ha trillet nedover bakkene her!

-Sant nok, men nå har jeg altså bare en lånt stemme, og du har en emballasje og en sjel som er blitt rundere med årene. Nå skal du gå opp og gi Lasse en klem. Uansett hvordan viruset slår ut, så vil det bli en opplevelse for dere begge. Dersom det ikke slår ut, og Lasse dør fredelig, så vil kanskje sjelen din bli enda rundere.

Henning Rim satte seg på en av de runde steinene og ønsket at kveldssola skulle varme Rimheia bak ham, men visste at det var for tidlig på dagen og at naturen i så fall ville ha gått av hengslene, og det ønsket han ikke. Naturen var det eneste han kunne stole på.

Han så brått for seg Lasse som liten. Da han sprellet, da han krabbet, da han gikk ustøtt barnslig, da han løp stabbende og da han syklet vinglete for første gang. Den siste rest av motstand i ham smeltet:

-Jeg må jo bare hjelpe ham, sa Henning Rim.

-Ja, ikke sant? svarte Vilhelm.

-Du sa noe annet tidligere. Da anbefalte du meg nærmest å kvæle fyren?

-Testing testing one-two. Som om han var uten forbindelse.

-Roger and out, svarte Henning Rim med et tynt glis.

Så gikk han opp til huset og omfavnet sin gamle sønn og onkel som gråt av glede.

«Bare han ikke eksploderer», tenkte Henning Rim. Men det var ikke rette sammensetning. Over Lasses skulder så Henning Rim ut av kjøkkenvinduet og konstaterte at naturen hadde oppfanget Lasses ønske om kjedsomhet: Lave regnskyer trakk inn fra sørvest og ville i løpet av få minutter dekke landskapet med stille, tett sommerregn.

Sørvest

Når sørvesten først bringer med seg sommerregn over Trøndelags-kysten, så nøyer vanligvis ikke vinden seg med en regnskur. Riktignok er været langs kysten vanskelig å forutsi, og det kan også hende at sørvesten plutselig en dag finner ut at den bare vil bringe med seg en skur. Men de som hadde funnet næring til livets opphold ved de frodige strendene, ved de myke fjellene og i revnene mellom dem, belaget seg alltid på regnvær i mange dager når sørvesten først satte inn.

-Et deilig vær å se ut på, sa Henning Rim til Lasse da de om kvelden satt foran peisen og stirret inn i glørne.

-Jeg har sett mange fine filmer i det TV-apparatet der, fortsatte han og nikket mot ildstedet. Lasse nikket mutt til svar.

Etter den følelsesladede gjenforeningen, hadde Lasse skrudd av alle følelser:

-Jeg håper du forstår at jeg må gjøre det. Det er det eneste som kan holde meg i live, hadde han forklart.

-Det blir litt av et liv, svarte Henning Rim ironisk, men tok seg i det og pusset opp uttalelsen:

-Jeg mener, hva er vitsen med å leve dersom du ikke kan ha noen følelser?

Lasse så uforstående på ham:

-Jeg trodde du hadde forstått at jeg vil få leve lenger på den måten?

-Ja jøss. Det skjønner jeg, men...Nei for all del, det er greit for meg.

«Ikke mas på ham» sa Vilhelm inne i hodet hans.

«Og du bør holde kjeften min så lenge Lasse er i nærheten. Følelsene hans har ganske sikkert ikke godt av å høre mer om og fra deg», tenkte han tilbake.

* * *

I regnet og gråværet de neste dagene gikk Lasse i ett med omgivelsene. Han ble en skygge i en krok eller en fortettet tåkedott som beveget seg sakte og målbevisst når han en sjelden gang var utenfor husets fire vegger. Når han snakket, så gjorde han det med monoton stemme. Henning var forsiktig med å stille ladede spørsmål, men fikk ut av onkelen at han - for resten av verden - var et interessant kasus, og at han av den grunn ble overvåket kontinuerlig via en implatert brikke i halsregionen.

-De hører hva jeg sier, de ser hva jeg ser, de måler hva jeg tenker, de vet alt som skjer med kroppen min. Jeg er det 49. kjente mennesket med grosskrank. De vil gjerne vite alt om dette viruset slik at de kan skape noe som kan drepe det, sa Lasse uten å heve røsten.

-Jeg er med andre ord overvåket? spurte Henning Rim.

-Dersom du vil se det på den måten, svarte Lasse og forsvant inn i sin grå tåkeverden.

Så dukket han opp igjen og fortsatte:

-Men jeg har skrevet testamentet mitt, og jeg har tatt farvel med de som betyr noe - det var ikke så mange. Egentlig var det bare en - sekretæren min. Han gråt sårt da jeg fortalte hva jeg var infisert med, så han arver det meste.

-Ikke rart han gråt - mistet jobben sin og all ting, sa Henning Rim og bet seg i tunga. Ut i fra Lasses slappe ansiktshud visste han allerede at det ikke var plass til spydigheter.

«Men det er faen meg vanskelig å la være», tenkte han og fikk svar umiddelbart:

«Du er et råskinn Henning Rim». Vilhelm fulgte med.

«Gutten trenger bank», tenkte Henning tilbake.

«Gutten er ingen gutt lenger, men en gammel mann».

«Så da er han ikke lenger ansvarlig for sine egne handlinger?»

«Medfølelse, kjære bror! Det er lov å ha medfølelse!»

Henning Rim gikk ut i regnet. Han måtte ha luft og rom rundt seg. Han sa høyt:

-Du hørte hva han sa. Han har skrevet sitt testamente og lagt den fargesprakende del av livet bak seg. Han har tatt farvel, som et menneske som ligger på dødsleiet. Bare med den forskjell at han har til hensikt å lure døden for noen år. Mennesker er noen merkelige maskiner.

-Ja, men Lasse har valgt det selv. Han har rett til å leve som han selv ønsker, svarte Vilhelm.

-Men hva er meningen med livet når alt bare er flatt og grått?

-Mange sa det samme om livet ditt, da du valgte å flytte opp hit alene.

-Jeg har vel for fanken ikke hatt det flatt og grått. Jeg har hatt det svært kupert og fargerikt!

-Ikke alle vil være enig med deg i det.

-Det er greit, jeg gidder ikke diskutere med deg. Du gir deg aldri likevel.

-Så du har oppdaget det, svarte Vilhelm og lot storebrorens munn humre.

* * *

Etter tre døgn i det merkelige nye samlivet med en skygge i huset og med tåkeskyer og sommerregn rundt ørene dersom han stakk hodet ut av døra, verket Henning Rim etter å male igjen. Han spurte Lasse forsiktig om det ville plage ham.

-Det interesserer meg ikke hva du gjør. Jeg har skrudd av evnen til å engasjere meg i andres gjøremål. Dersom du vil kline farger på et lerret, så gjerne for meg. Men for sikkerhets skyld skal jeg la være å se på det du lager, svarte han flatt fra kroken sin. Etter at Henning hadde fortalt om sine mange store opplevelser foran peisen, hadde Lasse også unnlatt å se mot flammene og glørne fordi han fryktet å se noe som kunne medføre den riktige hormonsammensetningen.

Henning Rim trakk på skulderen og gjøv løs på et nytt, hvitt lerret. Alt det grå utenfor og alt det grå innenfor fikk det til å eksplodere i farger. Han malte fargesterke ansikter med voldsomme grimaser, unaturlig virile og kjønnsdryppende kropper, elektrisk eksploderende blomster, sommerfugler med solnedganger på vingene, landskap som sprutet av liv og kjærlighet. Det ene motivet avløste det andre. Når et motiv var ferdig, malte han et nytt over. Til slutt hadde han tømt seg for følelser og satte seg sliten i sofaen. Stua var bare opplyst av lysstoffrøret over staffeliet og Lasse var fortsatt bare en skygge i kroken.

-Jeg pleier vanligvis å spille musikk når jeg maler, sa Henning Rim:

-Men jeg unnlot å gjøre det nå for din skyld.

-Takk skal du ha, svarte skyggen tonløst.

Den syvende dag

Da Henning Rim våknet den syvende dagen i sin nye grå virkelighet, og trakk fortrekksgardinene til side for å se mer gråhet, ble han overrasket over å oppleve at sørvesten denne gangen hadde nøyd seg med en lang skur - en på syv dager. Ute var morgenen blank og ren. Morgensola varmet fjellene på den andre siden av fjorden, himmelen var blå med små lammungeskyer som syntes å fryde seg på vei fra sør mot nord i det skarpe lyset. I bakken ned mot sjøen var gresset grønnere enn han kunne huske å ha sett det før og fjorden var klukkende småkrusete. Henning åpnet vinduet og trakk inn lukta av mett natur. Han redde senga kjapt og klatret ned til stua.

-En deilig dag, sa han til skyggen Lasse som allerede satt i kroken.

-Det er vanskelig å sove. Jeg er redd for drømmene, svarte skyggen.

-Drømmene?

-Drømmer er følelser som får bilder. Jeg er redd for alle følelsene som skapes når jeg sover. Og alle bildene som følelsene skaper. Følelsene mine er en fiende som ligger på lur og venter på det rette øyeblikket for et bakholdsangrep når forsvaret mitt er som svakest.

Henning Rim sukket stille og gikk ut for å pisse ved husveggen. Nytelsen av å tømme morgenblæra, mens han så utover fjorden og kjente lukten av alt livet som omgav ham, skulle ikke skyggen få ta fra ham.

Han ruslet en runde blant bildene sine på jordet, så

skyggen av Grrhard som snuste etter jordrotter, smilte til seg selv og så opp mot Rimheia.

-I kveld kan vi få en fin kveldssol, mumlet han.

-Nemlig, svarte Vilhelm.

Så gikk Henning Rim inn og serverte Lasse to skiver brød med honning og et krus svart kaffe, før han selv inntok tre skiver med det samme og to krus med kaffe. Deretter gikk han ned til naustet, trakk inn færingen som var blitt tung av regnvann der den hadde ligget urørt i utlegget i syv våte dager. Han øste båten og rodde ut i sundet. Slapp ut hekla og fikk etter et par drag en sei på halvannen kilo. Tre sei senere rodde han ut til Kattøya midt i sundet, gikk i land og lot seg som vanlig forundre over hvor aggressive ternene var når det kom tobente i land på deres område. Han plukket en håndfull svart krekling og tygget dem, vel vitende om den beske smaken, men fordi han ville oppleve smaken av jord. Han spyttet ut innmaten fra bærene, slik at frøene kunne finne seg et nytt liv i den tynne skorpa på øya. Så kledde han av seg, gransket det klare, turkisfargede vannet på jakt etter brennmaneter, og kastet seg ut i det da han hadde konstatert at et bad ikke ville være brannfarlig. Vannet var som vanlig iskaldt, og badet varte ikke lenger enn at han oppfattet et lysende grønt og boblende undervannsbilde før han bakset seg tilbake til svaberget der han raskt tok seg opp på tørt fjell mens han kjente de deilige, ekte smertene rur-skjellene påførte fotsålene hans. Så la han seg ned på svaberget som allerede hadde glemt syv dagers gråvær og som velvillig delte oppsamlet solvarme med ham.

* * *

-Akkurat passe mett, sa Lasse da han hadde tømt tallerkenen sin for sei og poteter. Han hadde sagt nei takk til Hennings tilbud om en dram ved siden av. Henning selv hadde tømt i seg tre og var blitt ganske døsig. Utenfor det åpne kjøkkenvinduet hørte han summingen fra ivrige humler og så at sønnavinden hadde til hensikt å holde himmelen skyfri også kommende døgn.

-Husker du hvordan kveldssola på Rimheia var, Lasse? spurte han skyggen som tok av bordet.

-Kveldssola?

-Ja, da du var liten tok vel bestefar deg med ut for å se på kveldssola på Rimheia?

-Jeg tror ikke jeg vil tenke på det, svarte Lasse tomt, skylte av tallerknene, tappet varmt vann i oppvaskkummen og satte i gang med oppvasken.

«Så fikk jeg da endelig oppvaskmaskin», tenkte Henning Rim.

«Men takke meg til den gammeldagse typen som trengte strøm og som lagde et visst rabalder, i forhold til den jeg har nå».

«Det var selvsagt ikke pent tenkt» svarte Vilhelm inne i hodet hans.

«Nei, beklager». Henning Rim sukket. Til oppvaskmaskinen sa han:

-Da tar jeg meg en lur på sofaen.

-Mmm, svarte maskinen og lot oppvaskbørsten gli monotont over tallerkenen.

Vakkert

Tre kvarter under slumreteppet var nok. Henning Rim våknet med drømmen fortsatt levende i hodet: Lasse som nyfødt i armene hans. Kroppen hans var som på alle nyfødte: Dekket av hvitt fosterfett, noen striper med blod fra moren, navlestrengen som en blå kabel fra den lille kroppen til den store kroppen på sengen foran ham. Barnets hår var tynt og klistret til hodet som om det var tegnet med tusj på den myke huden. Ansiktet var hovent som etter en kamp. Så åpnet barnet øynene og faren så inn i dem. Regnbuehinnen var unaturlig, lysende blå og i pupillens svarte brønn så han først bare det forventede mørke. Så ble det lys der nede og opp mot ham steg bildet av en sterk gutt som sammen med en liten hund veltet store steiner ned en skråning.

Henning Rim hadde ofte livaktige drømmer, men han kunne ikke huske at de noen gang hadde vært så nært knyttet til noe virkelig før. Han hadde aldri holdt den nyfødte Lasse i armene sine. Fedre fikk ikke lov til det da Lasse ble født. Han hadde heller aldri sett inn i Lasses nyfødte øyne og oppdaget annet enn et nyfødt blikk der inne. Men på den annen side: Han hadde antagelig aldri lett etter annet enn et nyfødt blikk heller.

Henning Rim lå i den lune varmen fra slumreteppet og tenkte på drømmen sin. Han forsøkte å holde på følelsen av overraskelse over det han hadde sett nede i de dype pupill-brønnene, men bildet ble mer og mer diffust, mens han tenkte på det. Så gjespet han langt og satte seg opp.

Skyggen Lasse hadde inntatt stolen sin igjen.

-Det er snart kveld, sa skyggen flatt.

-Litt kaffe? spurte Henning Rim og klødde seg i skrittet mens han subbet ut til kjøkkenet, fylte vann og kaffe på trakteren og returnerte til stua. Han bøyde seg og så ut av stuevinduet:

-Sønnaværet holder seg. Da blir det bra noen dager. Ikke for det - det er alltid bra vær i Trøndelag, men det hender at sola skinner.

-Du har lært en og annen frase av bestefaren din, sa Lasse grått.

-Jeg har vel det, sa Henning Rim og gikk en runde ned til bildene sine i fjøset. Da han kom tilbake var kaffen ferdig, han fylte to krus og ga Lasse det ene. De drakk den i taushet. Så fant Henning fram en bok han ikke hadde lest i på mange år: «Sexus» av Henry Miller.

-Fullstendig uinteressant, midt i blinken for deg, sa han da han slo opp på bokmerket.

-Tror ikke jeg tør. Det kunne jo være noe der som....ja du vet.

Henning Rim unnlot å svare fordi han visste at bemerkningen hans i utgangspunktet hadde vært stygt flåsete. I stedet leste han en times tid i boka og undret seg gang på gang over at den noensinne hadde fått mennesker til å skrike opp i forferdelse. Så hentet han seg en dram og malte over lerretet på staffeliet med hvitt før han malte en mann på et svaberg. Føttene hans var i vannnet og hodet hans var i gresset. Over ham var det en uendelig himmel der hvite lamungeskyer lagde dybde.

Henning Rim klødde seg i det ukegamle skjegget og myste mot bildet:

-Mennesket mellom jord og vann. Som et bindeledd kanskje. Men hvor er ilden? mumlet han.

Han malte videre på motivet til han ble vár en brå fargeforandring utenfor vinduene.

-Å dæven, jeg holdt på å glemme kveldssola på Rimheia! ropte han til seg selv fordi han i farta glemte skyggen i kroken. Men skyggen av Grrhard hadde husket det og logret foran døra da han åpnet den og gikk ut.

Lufta var blitt litt kjøligere og litt våtere. Rimheia lå fortsatt i normalt sollys. Det gjorde også Rimgården, jordene, skogen og fjellene på «hans» side av fjorden. Henning Rim gledet seg til å se hvordan det mektige fjellet bak gården ble malt av en mye større maler enn ham selv.

-Hva skal du? sa Lasse bak ham. Henning Rim skvatt. Skyggen hadde for en gangs skyld beveget seg utenfor husets dør.

«Bare ikke frisklufta får ham til å spise seg selv», tenkte Henning, men svarte:

-Kveldssola. Du vet den faren din viste deg...nei glem det. Hvorfor er du ute?

-Skal på do.

-Greit, gå på do.

-Er det papir der?

-Papir?

-Dopapir.

Henning Rim tenkte seg om med hevede øyebryn og et overgitt smil rundt munnen før han svarte:

-Ja, Lasse, det er papir - dopapir - der.

-Takk, svarte Lasse og fløt bort til utedoen og låste fra innsiden.

Henning Rim tok oppstilling ved husets sørvestre hjørne og så opp mot Rimheia. Lufta var stille, men av og til kom en bølge av duft fra kaprifolen på sørveggen over ham og fikk det til å verke i malehånden hans.

«Tenk å kunne male duften av en kaprifol», tenkte han.

«Prøv» svarte Vilhelm litt snurt fordi han ikke fikk slippe til i munnen.

«Bortkasta arbeid. Det går ikke an å gjøre det bedre enn det naturen allerede har gjort», tenkte Henning Rim tilbake. Han så mot fjellet og visste hva han ville få se, men det var likevel like stort hver gang. Han kjente solvarmen i nakken, mens den lysende, varme kula sank mot fjellene på den andre siden av fjorden. Skyggene derfra vokste over fjorden og klatret oppover jordet på hans side. Fortsatt lå Rimheia i skinnende sol. Skyggene nådde Rimgården og ham selv og han kjente hvordan varmen i nakken avtok. Så klatret skyggene oppover lia og han visste at et par minutter før de nådde toppen, ville de forandre farge og male Rimheia på en måte som han selv aldri ville makte.

Oppslukt stirret han på den blålige skyggen som gled oppover lia, da det gren i hengslene til dodøra og Lasse kom ut:

-Hva ser du på? spurte han tomt.

-Nei, det er bare utsikten, du vet hvor opphengt jeg er i utsikter. Gå inn du.

Lasse gled forbi ham. Så hørte Henning at onkelen stoppet bak ham. Han hørte pusten hans. Lasse stirret tydeligvis i samme retning som han selv. I samme øyeblikk hadde lyset fra solkula nådd motstanden til de myke fjellene på den andre siden av fjorden, solstrålene ble silt over fjellene, ble delt og splittet og en kaskade av oker og oransje ble slynget mot Rimheia.

-Ååh, sa Henning Rim:

-I kveld var den fin, sa han og trakk inn den sommer-rå stille lufta der knotten lå i tjukke køer for å komme inn til ansiktet hans.

-Det er så!!!...hørte han i et skrik bak seg, kjente dampen fra den skrikende stemmen i nakken før han snudde seg og så inn i to store øyne. De var store fordi de var i ferd med å tyte ut av hodet de opprinnelig var montert inn i. Hodet på sin side var i ferd med å bli svært lite. For hvert dunkende hjerteslag, ble det pumpet mindre og mindre. I et glimt lot Henning Rim blikket feie over resten av Lasses kropp og så at den samme groteske sammentrekningen skjedde der. Det knaket i knuste bein og knokler for hvert hjerteslag og øynene syntes å bli større og større. Lasses munn formet ordet: «vakkert» da hele kroppen med lyden fra et vått kyss ble sugd inn til en våt flekk i en haug med klesplagg i gresset. I den våte flekken lå øynene og levde og de vokste som to ballonger koblet til heliumflasker med ødelagt ventil.

«Dem får jeg ikke plass til innendørs», tenkte Henning Rim i et tusendels sekund før de eksploderte i et tamt «puff» foran ham, og ble en del av den våte flekken mellom plaggene og gresstråene. Henning Rim så på flekken og kastet et raskt blikk over skulderen mot Rimheia. Det mektige fjellet lå i skygge og nøt stillheten i påvente av de neste milliarder av år.

Mye å lære

-Det var skjønnheten som fikk ham til å slippe taket i den grå tilværelsen han trodde han kunne gjemme seg i, sa Vilhelm mildt da Henning Rim hadde krøllet seg sammen i sofaen med full fyr på peisen og med slumreteppet over seg. Han hadde ikke tort å røre kleshaugen og fuktigheten som var igjen etter onkelen.

-Han ble sugd inn til ingenting, svarte Henning slitent.

-Han var ingenting.

-Det er tullprat, Vilhelm! Han var et menneske. Han var et menneske - en sjel - som hadde valgt feil vei. Men så fikk han oppleve noe så enkelt som gjenskinnet av en solnedgang på et gammelt fjell, og så skjønte han at det var andre verdier i livet enn de tallene som kan samles sammen på en konto.

-Tøft, har du sjekka Lotto-tallene dine denne uka?

-Vilhelm!! Nå må du faen meg ta deg sammen. Jeg har opplevd mitt livs sterkeste opplevelse og...

-Det var godt sagt du. Du har opplevd en opplevelse. Du er frisk i språket i dag...nei ikke prøv å lukke munnen....Det du har opplevd er som følger: En gammel, angrende mann har bedt om tilgivelse og fått det. Han hadde ryddet opp i sjelen sin, takket være deg - og kanskje litt meg også. Så trodde han at han kunne forlenge livet ved å drepe følelsene sine, ved å leve som om han ikke levde. Men det er for det første ganske fjollete, og for det andre ganske umulig. For naturen har alltid noe på lur. Noe som overgår alt annet du har opplevd noen gang. Lasses hormoner tålte ikke kveldssola over Rimheia. Det var den synsopplevelsen som fikk ham til å ta av. Jeg skjønner godt at han gjorde store øyne.

-Han var sønnen min en gang, svarte Henning Rim stille trist.

-Ja, men før det igjen, var det han som ryddet det jordet du nå har plantet din kunst på. Da var han sterk. Denne gangen var han svak. Han lærte like mye hver gang. Glem kroppen som ble liten og øynene som eksploderte i et «poff». Husk heller det sjelen hans lærte.

-Mener du at sjelen til Sterk-Anders var Lasse, eller omvendt?

-Ja jøss. Gamle Anders rullet mange steiner og slet fælt i sitt forrige liv. Det gjorde ham fysisk sterk, og han etterlot seg mye positivt. I dette livet har han slitt uten å bruke kroppen. Han har ikke skapt så mye positivt, og han er ikke blitt sterk hverken fysisk eller psykisk. Men han lærte mye.

-Og hva var det sjelen hans lærte denne gangen?

-Vet du, av og til kjære bror, er du så tett i barken at jeg lurer på hvordan jeg klarer å komme meg inn der. For en halvtime siden eller noe sånt - fanken jeg har da ingen klokke! - ble en grå tilværelse spist opp av naturen. Naturen vil ikke ha noe unaturlig grått. Naturen vil ha liv og død, og den vil ha det i gnistrende farger. Sånn er det.

-Greit, svarte Henning Rim, sukket og masserte neseroten med høyrehånds tommel og langfinger.

Til jord skal du bli

Grosskrank-spesialistene kom dagen etter Lasses brå forsvinning sammen med politiet. Med spesialutstyr fant de den mikroskopiske senderen i den våte flekken. De var hyggelig profesjonelle, snakket lavmælt og forklarte at de visste alt om tilfellet Lasse Rim. De trodde alle dataene den lille brikken hadde sendt dem, ville hjelpe dem til å forstå mer av det skremmende viruset.

-Men det er flere som har fått det nå, sa gruppelederen etter at han hadde forsikret Henning om sin medføelse.

Politiet gjennomsøkt huset og fjøset på leting etter datamaskiner. De fryktet at smitten kunne ha spredd seg, men Henning Rim beroliget dem gang på gang med at det ikke fantes datalignende maskiner i hans hus. Likevel ga de seg ikke før de hadde saumfart hver kvadratcentimer i huset og alle bildene i fjøset. Henning Rim kom over en av etterforskerne da hun stod og så på et bilde - en av de mange - han hadde malt av kveldssola på Rimheia. Det var et gammelt bilde som hadde fått være ute i friluft i flere år. Det var mett av lys, men hvisket likevel til den som ville se på det.

-Det er sterkt. Det er vakkert, sa hun til bildet og til Henning Rim da han kom inn i fjøset.

Han så på øynene hennes at hun kunne trenge litt natur i hodet sitt:

-Jeg vil gjerne at du tar det med deg, sa han.

-Er du gæærn! Jeg kunne ødelegge bevis, svarte hun med litt redd stemme.

-Det bildet er bevis på naturens kraft til skjønnhet. Det klarer du ikke å ødelegge, svarte Henning Rim.

Da de etter et par timers intens arbeid dro fra gården, vinket den kvinnelige etterforskeren til ham, med bildet ved siden av seg i den stillegående terrengbilen. Henning Rim hadde overbevist etterforskningslederen om at det kunne være nyttig for dem å ha med seg en billedliggjøring av det som utløste viruset i Lasses kropp.

De tok også med seg Lasses få etterlatenskaper: Haugen med plagg og prøver av jorden som hadde sugd opp essensen av kroppen hans, samt den enkle bagasjen samlet i et par bagger.

Da han igjen var alene, ble Henning Rim stående og se på jordflekken der onkelen og sønnen hadde forsvunnet:

-Så du kom altså tilbake, Anders, sa han høyt til flekken som ikke lenger var synlig som annet enn feit jord ribbet for gress. Vilhelm var høflig nok til å holde kjeften hans og Grrhards skygge som tasset rundt, passet seg vel for ikke å skvette akkurat der.

Henning Rim satte seg på huk og la hendene på den bare jordflekken. Han skjønte brått at det var en riktig og vakker måte å vende tilbake til naturen på.

-Du elsket denne jorda en gang, og nå er du suget opp av den, sa han mot den ribbete flekken. Forsiktig trykket han mulden flat og fast. Så gikk han inn og hentet maling og pensel. Så malte han direkte på den flattrykte muld-overflaten et bilde av Rimheia i kveldssol. Da han rettet seg opp og tørket av hendene på bukselårene, konstaterte han at han aldri før hadde fått fargene så riktig som denne gang.

-Den beste gravstein jeg kan gi deg, sa han til flekken som hadde vært Lasse. Vilhelm klarte ikke å holde seg lenger:

-Lasse er helt enig. Han er fortsatt en forvirret sjel, men han ser at det du har gjort, er riktig.

Henning Rim nikket og gikk inn.

Presten

Senere i livet kom Henning Rim til å tenke på den høsten da han nylig var fylt 45 år, som den høsten da Døden stilte opp en kø foran døren hans. Selv skulle han gjerne ha vært med i køen, men slik ble det ikke. Det var alle de andre rundt ham som stod der.

To rolige dager fikk han før noen igjen banket på døra. Henning Rim hørte med en gang at det ikke kunne være Gudmund. For det første fordi det ikke var Gudmunds dag, og for det andre fordi vedkommende banket med mykere knoker. Henning var midt inne i et bilde av et øye som gjenspeilet noe han ikke klarte å sette på lerretet. CD-spilleren brølte ut Kari Bremnes sin stemme, men i en pause mellom to låter hørte han de myke dunkene på døra.

Da han gikk bort for å åpne, stod Grrhards skygge der og logret allerede. Utenfor var det tidlig høstdag og overskyet, men ikke nedbør. Midt i utsynet stod det en kort mann i regndress, selv om det ikke regnet.

-Ja? sa Henning Rim som om han hadde korte menn med regndress på døra hver eneste dag.

-Henning Rim? spurte mannen og hadde svært alvorlige, og svært spørrende øyne.

-Nei, Guttorm Gutten, svarte Henning Rim.

-Guttorm Gutten? spurte mannen dumt.

-Skulle du til Henning Rim?

-Ja. Men dersom du er Guttorm Gutten, så må jeg ha kommet...

-Oppriktig talt, du er så godtroende at du må være prest! Hvor mange mennesker tror du det er som bor her på Rimgården?

-Det er riktig, svarte mannen og overhørte det siste spørsmålet:

-Jeg er prest. Jeg er prest i Innerst kirke. Og jeg skulle ha snakket med Henning Rim. Vet du hvor han befinner seg?

-Hvor gammel er du?

-Unnskyld?

-Hvor gammel er du?

-29 år.

-Da må du være en prest med mye livsvisdom du kan dele med din menighet, sa Henning Rim med et skjevt smil fullt av sarkasme.

-Kanskje ikke livsvisdom, men visdom fra Bibelen, svarte presten.

-Takk, den har jeg lest. Jeg skal ikke ha noen ny bibel i dag. Dessuten er jeg ikke medlem av bokklubben din, sa Henning Rim og forsøkte å lukke døra.

-Det er viktig for meg å få snakke med Henning Rim, sa presten engstelig.

-Er det viktig for deg eller for Henning Rim? spurte Henning Rim syrlig.

-Antagelig mest viktig for Henning Rim, svarte presten. Henning åpnet døra helt igjen og så på den kortvokste presten. Han var svett i ansiktet, antagelig som en følge av en lang spasertur i regndressen. Øynene hans var ærlige og fulle av et budskap.

-Greit, jeg er Henning Rim, sa Henning Rim.

-Jeg syntes du sa du var Guttorm Gutten?

-Det kalles humor.

-Nåvel. Presten senket blikket og kremtet. Så løftet han blikket igjen:

-Kan jeg komme inn?

-Jeg kjøper ingenting, sa Henning Rim og flyttet seg så presten kunne komme inn. Den lille mannen stilte seg opp like innenfor dørterskelen og så seg rundt, snuste ut i lufta og siktet seg inn mot stolen der Lasse hadde tilbragt sine siste dager. Like før han skulle til å sette seg, ombestemte han seg, gikk rundt bordet og dumpet ned i sofaen. Henning ble stående ved bordenden og se på ham:

-Jeg skal ikke kjøpe noe. Dessuten visste jeg ikke at det var en kirke i Innerst?

-Du er hjertelig velkommen, svarte presten:

-De siste fem årene har vi hatt en meget aktiv menighet der. Stadig flere mennesker slår seg ned og bygger seg en tilværelse på disse kanter av landet. Det er karrig og smått, men det er godt, pleier jeg å si. Mennesker begynner å forstå at livet er mer natur enn kreatur. For meg er dette en stor utfordring. Jeg kommer fra Oslo. Er ikke vant med all denne naturen. Men etterhvert blir jeg vel....jeg beklager, brøt han av:

-Jeg beklager. Vi ble enige om at du er Henning Rim?

Henning Rim nikket.

Den lille presten reiste seg uten at det medførte den helt store høydeforskjellen. Så gikk han bort til Henning og grep med de små lankene sine rundt de malingflekkede hendene til maleren.

-Jeg har dessverre en trist nyhet til deg, sa han og senket blikket sitt i Hennings.

-Jeg har fått i oppdrag å meddele deg at dine foreldre trolig er omkommet i en flyulykke i Indonesia.

-Trolig? svarte Henning Rim.

-Det var visst ikke så mye....jeg mener....det var visst varmt....jeg mener det var visst et voldsomt...

-Flyet gikk rett i bakken og eksploderte? spurte Henning Rim.

Presten nikket før han svarte:

-Ja, eller omvendt. Terrorister hadde plassert en bombe i flyet. Dine foreldre var på vei hjem fra et ferieopphold så vidt jeg har forstått. Det må ha vært en meget rask død. Flyet eksploderte under innflygingen til flyplassen. Like over en landsby. Det er visstnok ikke funnet så mye av flyet. Ikke av landsbyen heller. Har du ikke sett det på TV?

-TV’en min viser ikke sånne nyheter.

-Nei, jeg beklager. Men dine foreldre var blant passasjerene i flyet. Ingen er funnet i live. Ingen. Det var en sterk bombe.

-Vil du ha en dram, spurte Henning Rim. Han kjente hvordan de små hendene til presten skalv.

-Ja, kanskje vi kunne ha godt av det, svarte presten og satte seg igjen.

Henning Rim fant fram to små glass og en flaske uten etikett. Fylte opp glassene og hentet to kaffekrus med et innhold som hadde stått lenge i kanna på varmeplata.

-Skål for mine foreldre, sa Henning Rim og løftet det lille glasset. Presten så rart på ham, grep sitt lille glass og løftet det:

-Skål for dine foreldre, svarte han og tømte innholdet i seg. Han ble mørk i ansiktet og grep kaffekruset, skylte ned med et par slurker og satte fra seg kruset:

-Den var fin, har du laget den selv?

-Det er Gudmund som ordner den slags for meg.

-Syntes det var noe kjent, sa presten og kom på hvorfor han hadde tatt seg turen inn til Rimgården. Han reiste seg:

-Det gjør meg vondt å fortelle deg at dine foreldre er døde, men du skal huske på at Herren har tatt i mot dem og at Herren vil gi deg trøst. For døden skal vi alle møte, og når vi møter døden så er vi alle like...

Mens presten snakket, rakte han de små hendene sine mot Henning Rim som tok i mot dem. Henning lot snakket gli forbi hodet sitt og ble tom i øynene. Han klemte prestens hender, men så for seg morens og farens hender. Han så for seg datterens små runde hender og følte sorgen inne i seg. Men sorgen var ikke uendelig. Han så slutten på den allerede, fordi han visste at det de nå hadde opplevd, var noe vakkert - noe de selv lovpriste i den tilstand de nå var.

-Jeg skal hilse! sa Vilhelm så kraftig at presten klappet igjen, slapp hendene hans og satte seg brått ned.

-Hva? spurte han stakkåndet.

-Vent et øyeblikk, nå snakker jeg med Henning, sa Vilhelms stemme:

-Har de det bra? spurte Henning Rim.

-Ja, sa Vilhelm.

-Kan de få snakke også?

-Nå skal du ikke overvurdere din egen evne. Riktignok er du stor i kjeften, men tre sjeler på en gang....

-Ikke tøys Vilhelm. Kan Torill få snakke også?

-Her er jeg Henning, svarte Torill gjennom Hennings munn.

-Skjønner du det nå Torill? spurte Henning Rim.

-Ja, kjære venn. Jeg skal hilse fra Tor. Så vidt jeg skjønner kommer vi til å treffes igjen neste gang også. Alle sammen. Ha det godt så lenge. Skal hilse fra Tor. Nevnte jeg det?

-Ja du gjorde det.

-De har det bra. Vilhelm snakket igjen, mens presten var i ferd med å gå inn i en dyp psykose.

-Vi får snakke sammen etterpå, Vilhelm. Må hjelpe denne presten her, sa Henning Rim.

Han fyrte opp i badstua, hjalp presten av med regndress og grådress som ikke ibefattet en hvit snipp - til Hennings skuffelse - så satt de sammen i dampen. De løp nakne sammen ned til fjorden og presten skrek hysterisk da Henning Rim dukket hodet hans under den iskalde havflaten.

-Hvem var det egentlig du snakket med, spurte den lille, nakne presten, da de var tilbake i varmen igjen, og mens han på badstubrisken forsøkte å skjule kjønnet sitt som på grunn av det kalde vannet hadde krøpet inn i seg selv.

-Det var Guds representant, svarte Henning Rim.

-Har du sett lyset?

-Nei, men jeg har sett Gud. Lyset blir småtterier i forhold til det.

-Har du sett Ham her? Jeg mener her på Rimgården?

Henning Rim så rart på presten gjennom dampen. Han dro håndbaken over pannen for midlertidig å stanse svetteflommen før han svarte:

-Ja, Gud bor her på Rimgården. Men vi har hatt et og annet møte før jeg kom hit også. Jeg regner med at du også har truffet Gud noen ganger - det er tross alt jobben din? Du sitter jo ved sentralbordet, så å si?

Presten så ned og oppdaget at kjønnet hadde våknet opp av sjokket det kalde vannet hadde påført det. Han klemte de tynne lårene hardere sammen, harket og svarte:

-Han har antagelig ikke hatt tid til meg ennå. Men jeg får nok snart se Ham.

-Men du er jo prest, for fanken!

-Jeg er ikke prest for fanken, men for Gud.

-Ja-ja - ikke ta alt så veldig bokstavelig - men om du ikke har truffet Gud, så skjønner jeg ikke hvorfor du er prest?

-Det er en jobb selvsagt, men hovedsaken er at jeg gjerne vil treffe Ham. Og dersom det er slik å forstå at Han er her - her på Rimgården - så vil jeg gjerne komme tilbake hit.

Henning Rim ble svettere enn hva badstuvarmen tilsa. Ikke før hadde han mistet en gjest, så forsøkte en ny å komme inn. Han snakket som en snatrende mitraljøse med siktet rettet inn mot preste-pannen:

-Dersom du ikke i løpet av din søken etter Gud har forstått at Gud er overalt, at han er på Rimgården, men også i Innerst kirke, like mye som han er på et bordell i Oslo, eller i et torturkammer i en eller annen mørk avkrok, så er det ikke særlig håp for deg.

-Gud i et torturkammer?

-Ja, og da er det Gud som står for torturen.

Presten blunket bort svette og så engstelig på ham:

-Nå snakker du vel over deg? Det begynner å bli litt for varmt her.

-Din tro operer med et for snevert perspektiv. Dere kristne ser bare på hva som skjer i dette livet. Dersom det går godt for en person, så mener dere at Gud har vær snill med ham. Går det galt, så mener dere at djevelen har tatt kontrollen fordi mennesket ikke har holdt seg til Gud. Men dere tar feil. Det finnes ingen djevel. Gud er både god og ond - i et kortsiktig perspektiv. Men på lang sikt er Gud god. Gud ser nemlig alle de liv en sjel må gjennom for å lære det som er nødvendig for en sjel å lære. I et liv må Gud skape en Adolf Hitler og putte en sjel inn i en slik kropp for at ondskapen skal få råde. Ved å skape en Adolf Hitler fikk Gud påført flere millioner mennesker store pinsler, men Gud fikk også tilført flere millioner sjeler nyttig lærdom - og det var hensikten Hans.

-Du snakker om Ham med stor forbokstav?

-Så du merker det?

-Men det du sier er galskap.

-Nå blir det jævlig varmt her. Vi tar en tur i sjøen igjen.

Mens de løp ned mot fjorden hikset presten:

-Hvorfor skulle Gud være både god og ond - i kortsiktig perspektiv som du sier? Hvorfor skulle det ikke finnes en djevel?

-Hvorfor skulle det ikke være slik? svarte Henning Rim og vasset ut i vannet og dukket under. Det virket aldri så kaldt andre gang. Det syntes ikke presten heller. Han sa ingenting da han dukket seg, men hadde muligens annet å tenke på.

Da de hadde tatt en runde til, uten religiøs debatt, skjenket Henning Rim den søkende presten et par drammer til mens han tørket den spede prestekroppen sin foran peisen. Så anviste han retningen mot menigheten og sendte den engstelige mannen ut i mørket. Henning Rim visste at det ikke ville ta lang tid før presten banket på døra igjen, og åpnet før det første myke banket hadde sluttet å vibrere i treverket.

-Det er veldig mørk, sa presten.

-Det er ofte det om natta, svarte Henning Rim.

-Jeg har ikke vært her så lenge, og jeg kjenner dessverre ikke omegnens mange veier og stier godt nok, sa presten.

-Det hadde kanskje hjulpet dersom du hadde sett lyset?

Henning Rim tenkte seg om i et par sekunder, mens uttalelsen sank ned i den regndressantrukne på utsiden:

-Jeg beklager. Det var ikke pent sagt. Jeg er blitt ganske avstumpet av å bo alene. Jeg mener ikke å latterliggjøre deg og din tro. Du må tro hva du vil. Jeg har ingen rett til å drite deg ut. Jeg har heller ingen garanti for at det jeg har opplevd og det jeg tror, er det riktige. Beklager.

Han tok om det lille preste-ansiktet med begge hender og kysset den lille nesen som fortsatt var varm etter badstuopplevelsen.

-Jeg ror deg inn til Innerst, sa han og hektet jakka ned fra kroken ved siden av døra.

-Jeg kom i grunn for å trøste deg, ikke for å få egen tvil, sa presten, da han forsøkte å klemme Henning Rims neve med sin lille, hvite hånd og klatret opp leideren ved Innerst marina.

* * *

Da han var en halvgammel mann alene i en gammel båt på en gammel fjord som var svart og surklende stille under en svært høy stjernehimmel, kom sorgen over Henning Rim.

* * *

I de nærmeste dagene gikk Henning Rim hvileløst rundt og gråt. Når Vilhelm forsøkte å få et ord inn mellom hver gråtetokt, knep Henning leppene sammen og tenkte:

«Ikke nå. Jeg vil sørge».

«Sørge for hva?» presset Vilhelm inn i hodet hans.

«Jeg sørger fordi det er lenge til jeg får se dem igjen. Jeg sørger fordi det har skjedd mye rundt meg en stund. Kan jeg få lov til det?».

Da trakk Vilhelm seg tilbake og tenkte ikke et ord i Henning Rims retning.

-Nå er jeg alene, sa Henning Rim til veggen i Rimgårdens stue.

-Nå har du Død tatt dem alle sammen. Jeg har vært alene lenge, men ikke alene i verden. Jeg har visst at det var noen der ute som tenkte på meg. Nå er det ingen igjen. Nå er jeg alene. Nå er jeg .....

Henning Rim satte seg foran peisen der det bare var glør tilbake. Stirret lenge inn i dem før han fortsatte:

-Nå er jeg egentlig fri. Så begynte han å gråte igjen, men snufset seg ferdig og fortsatte å snakke mot peisen:

-Det er deilig å vite at dere har det bra, der dere er, men det er trist å vite at jeg fortsatt må være her i flere år uten at jeg kan ta rundt dere.

-Nå ødslet vel ikke du med «ta rundt dere»-greier, mens du var sammen med moren og faren din, sa Vilhelm forsiktig.

-Nei, nettopp, hvisket Henning Rim.

* * *

Et halvt år senere kom Gudmund med brev til ham. Det var i brun konvolutt med en svært offisiell løve-logo på. Henning Rim sprettet det mens Gudmund fulgte interessert med.

Henning leste det først innat før han leste høyt:

«Det meddeles med dette at De - etter at Deres verge Torill Rim avgikk ved døden - har fått Deres sak underlagt overformynderiet i» - og deretter fulgte navnet til den lille østlandbyen. Brevet fortsatte: «De må for ettertiden forholde Dem til overformynderiet når De skal foreta uttak av Deres bankkonti, eller på annen måte skal forvalte Deres interesser.

Med vennlig hilsen....».

-De følger heldigvis med, sa Henning Rim:

-Jeg kan dessverre ikke ta ut av den slunkne kontoen for å betale en revolusjon for de umyndige.

-Nei, godt er det, svarte Gudmund.

Journalisten

I over tyve år fikk han leve uten uanmeldt forstyrrelse i sin lille virkelighet, før noen testet grensene igjen.

Det var den første unge kvinnen Henning Rim hadde sett på mange år. Han hadde sett unge kvinner på Innerst landhandleri, men de hadde tilhørt en annen verden. Han hadde også sett dem som journalister i TV-ruta de få gangene han hadde orket å sette seg ned for å la elektronikken underholde seg, men da hadde de vært iført pene dress-jakker og bløtt børstet hår, eller snill utrigning, beskjedne øredobber og bløtt børstet hår. TV-apparatet i Rimgården var forøvrig etterhvert blitt antikk. Det viste bare flate bilder og fargene var kunstige. Stadig færre kanaler viste bilder på den gamle måten.

Den unge kvinnen som plutselig dukket opp på Rimgården en vårmorgen, lignet ikke på de journalistene Henning Rim hadde kjent tidligere i dette eller i forrige liv. Journalisten han kjente best av alle - svigersønnen og faren Tor Sorg - kunne overhodet ikke sammenlignes med den som banket på døra, mens han sov ut malerusen fra natta og morgenen.

Først trodde ikke Henning Rim at det var noen som banket på døra, men at det var musene i veggen som trampet igjen. Inne i søvnen var han blitt vant til å tolke musetrampen og gjøre lyden om til noe som passet inn i drømmen. Så oppdaget han - inne i drømmen - at musene trampet med større støvler enn vanlig. Og de trampet med jamne mellomrom. Som om de stod bak sceneteppet og ventet på et hull i applausen slik at de kunne dukke fram og trampe mer - og mer. Det vekket ham. Og da forstod Henning Rim at det var noen som banket på døra. Etter mange års ro, var det ingen hverdagshendelse i Rimgården at noen banket på, og han var ikke et hverdagssyn da han åpnet døra og myste mot det skarpe formiddagslyset - det skjærende vårlyset som ble forsterket av fjordens speil.

-Ja? sa Henning Rim og myste nærsynt og blendet mot personen utenfor. Først da oppdaget han at han som vanlig hadde sovet uten klær og at han ikke hadde tatt noe på seg for å åpne døra.

-Henning Rim? spurte den mykt nervøse kvinnestemmen utenfra.

-Ja?

-Forstyrrer jeg? spurte kvinnestemmen, mens Henning Rim trakk seg bak dørplaten for å skjule sin nakenhet. Han hadde ikke hørt en kvinnestemme på - han visste ikke. Han hadde selvsagt hørt en kvinne snakke på butikken for fjorten dager siden og han hadde hørt en feminin stemme på radioen kvelden i forveien. Men han hadde ikke hørt en kvinnestemme som uttalte navnet hans på - han visste ikke hvor lenge.

-Jeg håper ikke jeg forstyrrer, sa kvinnestemmen igjen.

-Et øyeblikk, svarte Henning Rim og lot døra stå åpen, mens han gikk inn i stua og famlet etter brillene sine. Han tok dem på seg og så det meste litt klarere. Så trev han slumreteppet fra sofaen og tullet det rundt seg. Han ropte mot døra:

-Bare kom inn. Han var iskald og glovarm og full av angst. Var det sosialarbeideren, skatteinnkreveren, påtalemakten, fiskerioppsynet, edruskapsnemnda eller hvem? Eller var det bare en tidlig sommerturist som hadde hørt om en gal maler?

Henning Rim dumpet ned på den slitte skinnstolen lengst unna alle lyskilder og stirret mot døra der vårlyset sprengte seg inn. En skikkelse - et menneske rimeligvis - tok av for en del av lyset og kastet sin egen skygge inn i rommet. «Skyggen har kvinnerøst, jeg har allerede hørt den», tenkte Henning Rim febrilsk, og kjempet ikke i mot da hjernen hans lot redselen ta overhånd og førte bevisstheten inn i et bilde:

«En kvinneskikkelse sitter i forgrunnen - malt i oker, skrikende rødt og oransje. Hun har på seg en stroppkjole i skrikende blått og hun sitter tilbakelent i en dyp skinnstol. Håret hennes renner over kanten fordi hodet hennes er brukket bakover. Den røde munnen hennes er åpen i et stumt, dødt skrik og den venstre armen hennes henger slapt mot gulvet - der hun har sluppet et rødvinsglass som har tegnet en blodpøl på teppet. Bak henne et mørkt rom, men en åpen dør ut mot et måneskinnsopplyst landskap. Midt i lyset en person som kaster sin svarte skygge inn i rommet. Den svarte skyggen treffer rødvin-blodpølen på gulvet.» Han hadde malt det en gang. Han hadde! tenkte han og skalv enda mer.

-Antagelig forstyrrer jeg? sa kvinnestemmen engstelig.

Henning Rim kom tilbake til virkeligheten i Rimgården og så opp på mennesket foran seg. Et rundt usminket ansikt, omkranset med halvlangt musefarget hår. Stor, brun genser, olabukser, stor bag i høyrehånden. Hun slapp bagen ned på gulvet og rakte hånden mot ham:

-Gunvor, sa hun. Da han ikke reagerte, gjentok hun:

-Gunvor Nakke, jeg er journalist i Adresseavisen. Jeg leste om deg da jeg var liten og har siden den gang lurt på hvordan det gikk med deg. Har tenkt at mange andre også har lurt på hvordan det gikk med deg. Kan jeg få lov til å skrive om det?

Henning Rim så hånden hennes og så samtidig den slappe kvinnehånden som hang fra stolen på et bilde han en gang hadde malt. Han begynte å gråte. Først tørt og stille, men etterhvert øket presset i brystet og bak øyeeplene. Han hulket og stønnet og gispet og kjente hvordan tårene rant nedover de ubarberte kinnene og dryppet ned på det uvaskede slumreteppet og løsgjorde alle de innestengte molekylene av gammel svette.

-Kanskje jeg bør gå, sa den unge journalisten stille, mens hun skritt for skritt trakk seg tilbake mot døra igjen.

Henning Rim tok seg sammen. Pustet dypt flere ganger og trakk det stinkende slumreteppet tettere rundt den slitne, nakne kroppen sin. Så fikk han kontroll over hulkingen som levde sitt eget liv i strupehodet, og hvisket hikstende:

-Sett deg .... sett deg ned... jeg skal lage kaffe...det er så lenge siden... jeg skal lage kaffe.

Han klarte å mobilisere lemmene og stablet seg opp på bena, så dyttet han seg ut mot kjøkkenet der han samlet nok krefter til å fylle opp kaffetrakteren med brunt myrvann, sette i kaffefilter, telle opp riktig antall kaffe-skjeer og trykke på knappen som lyste rødt da han returnerte til stua. Han følte seg med ett mye sterkere.

-Unnskyld! sa han:

-Unnskyld meg, det er så lenge siden jeg har snakket med noen. Jeg mener, det er så lenge siden jeg har snakket med noen. Du kom så brått. Og her står jeg i bare ...her står jeg i bare slumreteppet. Han begynte å le:

-Vent litt, så skal jeg kle meg litt mer anstendig.

Han gikk opp den bratte trappen til andre etasje og fant rent undertøy og rene sokker som han hadde lagt i skapet etter siste klesvask en gang i desember. Så trakk han på seg den velbrukte olabuksa og t-skjorta som hadde sett mange malingsstrøk - og tøflene som var grundig nedtråkket - før han gikk ned til kaffetrakteren som var i ferd med å rape ut siste rest av kokende vann. Han helte kaffe opp i to tilsynelatende rene krus og gikk inn i stua der mennesket satt. Han satte fra seg det ene kruset foran det unge - nå husket han at det var ei ung jente - mennesket og senket seg ned i stolen som kjente ham best.

-Jeg heter Gunvor Nakke, sa hun og så redd ut i øynene.

-Du sa det, og du sa at du er journalist. Jeg elsker ikke journalister lenger. Men du er journalist i Adresseavisa, det er kanskje ikke blitt en av bouldevardavisene ennå. Eller har det skjedd noe der også siden sist jeg var innom samfunnet?

-Nei, Adressa er vel Adressa, svarte hun.

-Fint, svarte Henning Rim og følte at han var i ferd med å gjenvinne kontrollen over den nære virkeligheten, og fortsatte:

-Du hadde lest noe om meg en gang i din dunkle fortid?

-Jeg er bare sommervikar.

-Er det sommer alt? Henning Rims angst blomstret brått opp igjen. Han stirret mot vinduet og så at bjørka i skogbrynet stod sprekkeferdig med museører i det skarpe sollyset.

-Nei, svarte hun, -men de må ta inn vikarer tidlig. Mange må ta sommerferien tidlig, eller, jeg vet ikke, i alle fall fikk jeg jobben fordi mange av de faste skulle ha ferie. Og da ville de vite hva jeg kunne tenke meg å skrive om.

Hun snakket veldig fort og Henning Rim følte at han var i ferd med å bli svimmel.

-Så sa jeg, som sant var, at jeg kunne tenke meg å oppsøke Rim-arvingen som hadde slått seg ned i vårt distrikt. Jeg har lest om bestefaren din, har nesten vokst med bildene hans. Har sittet og bladd og bladd i «Evig maler» siden jeg kunne holde i en sånn stor bok. Jeg kunne ikke lese det som stod der, da jeg var liten, men jeg kunne lese bildene. Og de fortalte meg mye. Etter at jeg som lita jente fikk høre at arvingen til disse bildene var fratatt arven og i tillegg hadde flyttet ut til en fjord i nærheten av Trondheim, så har jeg tenkt på deg. Jeg har tenkt på hvordan det måtte være for deg å miste så mye. Og så leste jeg i arkivet for et par måneder siden at du også var maler. Det visste jeg ikke fra før av. Trodde vel kanskje at du bare var en trist gammel mann som satt og tenkte triste tanker utover havet. Og da bestemte jeg meg for at jeg ville treffe deg en gang - at jeg ville snakke med deg fordi du kjenner maleren - bestefaren din.

Henning Rim brøt inn mens hun trakk pusten:

-Hvorfor tror du at jeg kjenner bestefaren min?

-Han er jo bestefaren din, og du maler akkurat som ham?

-Han døde før jeg ble født.

-Ja, men du har sagt at du er ham.

-Tror du på det?

-Gjør ikke du?

-Jo, men det tør jeg ikke lenger si offentlig.

-Jeg er ikke offentlig, jeg er Gunvor, sa Gunvor Nakke og knokene hennes ble hvite rundt kaffekruset.

* * *

De snakket sammen hele dagen og ettermiddagen. Hun snakket mest, fordi han ville vite så mye om hva som egentlig rørte seg der ute i verden utenfor Rimgården. Hva som hadde skjedd med virkeligheten siden han var en del av den. Hun maste ikke på ham om de siste 35 årene hans. De han hadde levd isolert og inne i sin verden av maling.

Da det skumret, hentet Henning Rim fram en hjemmelaget dram, men hun avslo og lagde omelett i stedet, mens han drakk og fortalte med høy røst fra stua:

-Jeg drømmer om å få pingvinen til å fly!

-Gjør den ikke det allerede? På det bildet du har hengende i stua? Skal du ikke male noe annet enn pingviner som flyr?

-Jo, men det er bare en malt pingvin på et linlerret. Jeg er pingvinen - eller kunstneren i meg er pingvinen rettere sagt. For at denne pingvinen skal kunne ta til vingene og lette, må kunstneren inne i meg skape noe storslagent, noe som gir kunsten flukt og svev.

-Det har du da allerede gjort. Jeg har sett det du malte i ditt forrige liv, og mange av de bildene har levd sitt eget liv og har tatt til vingene. Dessuten tok jeg meg den frihet å gå en runde på jordet nedenfor før jeg banket på døra.

Gunvor veivet med stekespaden, mens hun holdt et øye med omeletten så den ikke skulle bli brent. Så drysset hun gressløk over den gule, boblende flaten - tynn vår-gressløk hun hadde funnet blant vissent ugress i hagen.

-Jeg har et bilde i hodet, sa Henning Rim. Han hadde ikke hørt hva hun sa:

-Et bilde som har plaget meg i mange år, lenger enn dette livet. Jeg leste en gang en artikkel i Newsweek - tror jeg det var. Det var under Vietnamkrigen - tror jeg det var - samme faen - det var en fryktelig historie.

-Fortell! ropte hun, mens hun førte stekespaden langs kanten mellom omeletten og stekepanna.

-Det var fra en eller annen krig - det er så mange kriger - en militær lastebilkolonne gjennom okkupert land kjørte langs en svært dårlig vei. Den første tunge lastebilen kom til et sted der det lå et barnelik i veien. Et lite dødt barn lå med tomme øyne opp av søla midt i veien. Lastebilsjåføren kjørte utenom. Det skulle bare mangle. Han svingte ut på den grunne rismarken, eller hvetejordet, eller hva vet jeg - han svingte i alle fall utenom. Ville ikke kjøre over barneliket. Bilene som kom etter ham, gjorde det samme. De svingte ut på jordet, utenfor veien for å unngå barneliket. Men så kom det en lastebilsjåfør som ikke så vitsen i å ta ekstraarbeidet med å få den tunge bilen ut på jordet for å unngå det lille døde barnet. Han tenkte at det bare var et lite dødt barn. Et lite dødt menneske, og denne sjåføren hadde sett mange døde mennesker i løpet av denne krigen, han ga blaffen og han ga gass og kjørte over det lille døde barnet. Sjåføren i bilen som kom etter ham, forstod ikke hva det grøtete i søla var, og kjørte i sporene hans, deretter kom alle de andre bilene og maste det døde lille barnet ned i gørra. DET bildet skulle jeg gjerne male, fordi det grusomme bildet ville gi kunsten en mening. Det ville fortalt sannheten om oss mennesker. Det ville blitt et bilde som kunne stå alene og skrike ut: Se hva vi gjør med hverandre! Men akkurat det bilde tør jeg likevel ikke male, selv om det er et bilde som står foran øynene mine stadig. Det er sterkt. Det er egentlig for sterkt. Sannheten kommer for nær. Ikke vet jeg hvordan jeg skulle få malt det heller. Gjørme ser ut som gjørme. Gørr ser ut som gørr. Det samme kan det vel også være, for om jeg hadde malt det, så ville det bildet bare blitt ett av mange som står igjen etter meg her på Rimgården. Ett av mange som kommer til å råtne bort sammen med denne gamle, deilige gården.

Gunvor trakk stekepanna bort fra den varme plata mens hun så på mannen som satt foroverbøyd i den slitte stolen, med begge hender om det fettede glasset med blankt innhold. Skjeggstubbene som dekket de skarpe rynkene og de like lange hårstubbene på hodet, gjorde ansiktet hans mørkt. Men i skumringen i stua så hun at øynene hans bak de flekkete brilleglassene lyste blått. Gjennom vinduet bak ham så hun at vårkvelden senket seg, sola var i ferd med å gå ned. Hun kunne ikke se den, men hun så gjenskinnet av den på fjellet som ruvet bak gården. Varmt i oker og oransje.

Henning Rims øyne våknet brått og fikk en annen glans. Han snudde seg mot utsikten og myste mot det lysende fjellet:

-Kveldssola. Nå er det kveldssol over Rimheia. Det må du se. Så vil du forstå hva jeg har levd av i alle disse årene.

Så stoppet han og tenkte seg om:

-Du er vel ikke smittet?

-Smittet?

-Nei, tydeligvis ikke. Nå skal du få se, sa han med fornyet entusiasme.

Gammel mann

Mens de satt på hver sin side av det lille kjøkkenbordet og spiste omelett og tørre brødskiver, og fjorden utenfor kjøkkenvinduet forandret farge fra gyldent blått til dypt svart, så hun i smug på den gamle mannen.

Hun hadde gjort såpass god research på Henning Rim at hun visste han var tidlig i sekstiårene. Men han virket mye eldre.

«Han ville vel blitt en del år yngre om han hadde stelt seg, barbert seg og latt håret gro», tenkte hun, men fastholdt fortsatt betegnelsen «gammel mann».

-Du synes selvsagt jeg er en sprø gamling. Hvor gammel er du selv? spurte Henning Rim med munnen full av omelett. Det var lenger siden enn han kunne huske, at noen hadde laget mat til ham.

Hun lot seg ikke vippe av pinnen av kommentaren som passet til tankene hennes:

-Ja, i mine øyne er du en gammel mann, men ikke en sprø gammel mann. At jeg synes du er gammel, kommer selvsagt av at jeg bare er 21 og da er alle over 30, gamle.

-Tør en 21 år gammel jente reise tilbake til andre sivilisasjoner på nattsvarte, gjengrodde veier uten gatebelysning? spurte Henning Rim som om han ikke hadde hørt hele svaret hennes.

-Jeg skulle gjerne ha sett resten av bildene dine. Ikke bare de som står til modning på jordet.

-Hvorfor det?

-Noen må vite om den skatten som ligger her, i tilfelle du skulle finne på å forlate Rimgården langs andre gjengrodde veier uten gatebelysning.

-Det er ikke bare «i tilfelle». Jeg kan garantere deg at jeg kommer til å dø. Men 21-åringer ser selvsagt ikke på døden som en reell mulighet - snarere som uflaks.

-Du er for ung til å dø.

-Og når dør egentlig folk i våre dager?

-Jeg vet ikke, men den gjennomsnittlige levealderen for menn er vel så vidt jeg har lest 85-86 år nå.

-Nei, det gidder jeg ikke. Henning Rim reiste seg, satte på en ny kanne kaffe og ryddet av bordet.

-Du kan få se de andre bildene mine i morgen. Det er for mørkt, og i fjøset har jeg bare et par lamper. Du har vel en bil parkert et eller annet sted?

-Jeg kjørte så langt jeg kom før veien ble uframkommelig. Den står en kilometer eller så oppe i bakken her.

-Er veien uframkommelig selv for dagens biler?

-De er liksom laget for å gå på flat vei.

-Fint. Jeg har ikke noe gjesterom, men du kan få sove på sofaen i stua, såfremt du ikke er redd for at en gammel, sprø maler skal finne på ubehagelige sysler etter sengetid.

-Det er jeg ikke redd for, så jeg sier takk. Hun slo inn et nummer på håndledd-telefonen og ga beskjed til redaksjonen at hun ikke ville komme med saken ennå.

-En ting til, sa Henning Rim da hun hadde avsluttet den korte samtalen. Han hentet kaffekrusene deres fra stua før han fortsatte:

-Du får ikke lov til å skrive noe om meg før jeg er død. Og du får ikke lov til å fortelle kollegene dine om meg heller, for da har jeg bare hele den gærne gjengen over meg igjen. Det ønsker jeg ikke. Jeg tilhører ikke den verden du gjør, jeg lever i en annen. Det akter jeg å fortsette med inntil jeg kan komme tilbake dit hvorfra vi kommer. Da kan du få skrive akkurat hva du vil om meg og «skatten min». Det kan bli litt av et scoop om du bare har tålmodighet til å vente på det rette tidspunktet.

Gunvor Nakke tegnet rare usynlige figurer med fingeren på bordplaten - mange rare figurer. Det var stille i det halvmørke gamle huset og den gamle mannen foran henne stirret med et lite smil utover den gamle nattsvarte fjorden utenfor vinduet. Hun sukket:

-Jeg skjønner. Jeg skal respektere det. Men det er en detalj jeg ikke liker. Hun flyttet blikket fra de usynlige tegningene til den gamle profilen foran seg:

-Avtalen vår vil få meg til å se fram til den dagen du er død, for da kan jeg slippe ut en historie som vil selge godt. Avtalen vår vil rett og slett få meg til å glede meg til den dagen du dør.

-Fint, da er vi to om det, sa Henning Rim.

Endelig slutt

Gunvor Nakke måtte vente i mange år før hun kunne skrive Henning Rims historie.

Han fortsatte å male, om enn med større egenkritikk. Han malte like heftig som i yngre år, men han malte oftere over tidligere motiver fordi han ikke syntes de passet hans virkelighet lenger. De få han kjente, døde. Da gamle Gudmund gikk over til den virkelige virkeligheten og Innerst landhandel ble overtatt av Den store kjeden, var det slutt på den personlige kontakten.

Da han ikke hadde mer kjøpemaling igjen, begynte han å blande og mikse selv. Han innså med glede at den ikke ville være så holdbar som den fabrikkproduserte akrylen, men han klarte å få fram de fargene han ønsket ved å bruke det naturen ga ham.

-At jeg ikke har tenkt på dette før, sa han til seg selv og fjorden nedenfor:

-Jeg burde ha forstått det den gang jeg malte på graven til Lasse, at ekte kunst er noe svært forgjengelig som skjer i hodet til kunstneren. Det er først nå jeg skaper ekte kunst, sa Henning Rim.

-For nå gir naturen meg både bildene og hjelpemidlene til å gjenskape bildene. Om ikke de fysiske bildene lever lenger enn noen døgn, så lever de evig i sjelen min. Da er det ekte kunst.

-Men kjøperne står ikke akkurat i kø, sa Vilhelm frekt.

-Du din jævla makkspiser burde sikre deg ett før en annen makk eter dem, svarte Henning Rim med et smil og strøk seg over skallen som omsider var blitt så blank at han slapp å barbere den hver fjortende dag.

* * *

Han hadde lenge sett fram til og samtidig fryktet sin egen 80-årsdag. Han hadde fryktet dagen fordi han hadde forbundet 80 år med noe veldig gammelt, noe musealt, noe utstoppet, eller i det minste pleietrengende. Men ettersom dagen nærmet seg og han selv følte at han fungerte mentalt og fysisk, selv om synet ble stadig dårligere, så gledet han seg. Han ville møte et nytt tall med ny forventning.

Da 13. august opprant, hadde han planen klar: Han ville stå opp når han ville - uten at det var noen nyhet, men han ville ikke overraske seg selv allerede da. Det ville han gjøre etter at han hadde vasket seg i fjorden og hadde gått runden blant bildene på jordet. Da aktet han å spise en stor frokost, tenne på i peisen - selv om det var varmt ute - kose seg med noen store drammer og legge seg igjen i påvente av kveldssola på Rimheia. Når tiden var inne, skulle han gå ut og brøle gammelmannshest mot fjellet og solstrålene det reflekterte.

Han gledet seg til ritualet da han stod opp på sin 80-årsdag. Han kjente at alt fungerte som det skulle, og tenkte i et blaff ironisk på at han i det hele tatt var opptatt av kroppens funksjoner.

-Det er noe om at gamle folk tenker mye på sin egen avføring, mumlet han og slo dyna til side.

Det stakk som vanlig i ryggen da han veltet seg ut av senga.

-Det skal stikke i gamle gubber, mumlet han og fortsatte:

-Du kan bare holde kjeft, for du har ingen kropp det kan stikke i.

-Jeg hadde i grunnen ikke tenkt å si noe, svarte Vilhelm.

-Synd for deg, for du kunne for eksempel gratulere meg med dagen.

-Det hadde jeg da også tenkt å gjøre, ditt masehue.

Henning Rim klatret ned trappen til kjøkkenet. Fylte på vann og alt for lite kaffe på kaffetrakteren og så ut av kjøkkenvinduet. Været var ideelt for programmet hans. Blå himmel, nesten vindstille, men et lite sønnatrekk. Han visste at kveldssola ville bli ekstra vakker på Rimheia.

-Gamle gutter fortjener en fin kveldssol, nynnet han, mens han skar opp tre harde skiver brød, smørte på harsk smør og et tynt lag honning som han skrapet ut av boksen.

-Men gamle gutter må også pisse, nynnet han videre og åpnet utgangsdøra.

Først trodde Henning Rim at det sviktende synet hans hadde sviktet ham fullstendig og laget et hull i synsfeltet. Han hadde åpnet døra så mange ganger og sett den samme utsikten så mange ganger at hjernen hans visste hva den ville få se. Men denne gangen var utsikten ødelagt av en skygge som først skalv, så ble den fast i formen og dannet en mannsperson.

-Hei Henning, sa Vilhelm, og fortsatte før han hadde fått summet seg:

-Det var deilig å snakke uten å måtte bruke kjeften din for en gangs skyld.

Henning Rim ble stående å gape i all sin innskrumpethet. Hjertet hans snudde seg og slo flere ekstraslag før han sa:

-Jøss, nå skremte du meg Vilhelm.

-Ja ikke sant? Men det var hyggelig å seg deg igjen. Jeg måtte mase en stund for å få til dette. Saken er at du skal over til oss i dag, og jeg hadde lyst til å være med deg den siste biten.

Henning Rim så på broren sin. Han så ut som da de hadde kranglet sammen som smågutter, og som da de hadde fortalt hverandre hemmeligheter som voksne. Vilhelms sjel lagde det utseende Henning ønsket i øyeblikket. Han tok et skritt fram og omfavnet broren.

-Så-så, storebror, husk jeg er en svak sjel, advarte Vilhelm.

-Svak du? Du har skravla høl i hue på meg de siste 60 årene, da må du kunne tåle at jeg tar rundt deg, svarte Henning Rim full av glede.

-Få på deg buksene, så skal jeg fortelle deg om programmet, sa Vilhelm da Henning hadde løsnet grepet rundt broren. Den gamle maleren gikk inn i stua og tredde stivt på seg buksene før han returnerte til broren i døråpningen. Henning Rim var full av forventning:

-Du ser ut som da vi var guttunger, eller nei. Du ser ut som da vi var i tenårene. Herregud du ser ut som ...

-Jeg vet det, jeg ser ut som da jeg var i live, svarte Vilhelm og fortsatte:

-Men les leppene mine nå gamle bror: Det er i dag det skal skje. Det er i dag du er ferdig med utdannelsen din i dette semesteret. Nå gjenstår bare eksamen. Du skal se verden fra din side for siste gang - for denne gang. Nå skal du bestemme hvordan ditt ettermæle skal være.

Henning Rim var henrykt. Ikke bare hadde han fått holde rundt broren sin. Han fikk også være med på å bestemme hvordan han skulle avslutte oppholdet.

Han smilte og kjente at skjeggstubbene stakk:

-Jeg burde kanskje ha barbert meg.

-Drit i det. Du behøver ikke ha med deg skjegstubbene. Noe viktigere er: Hva vil du gjøre med bildene dine på jordet og i fjøset? Skal de stå igjen etter deg og bli omsatt for svære penger, eller skal du ta dem med deg?

-Jeg tar dem med, svarte Henning Rim uten å nøle.

-Var redd du skulle si det. Da blir det litt jobb for meg også.

Resten av den varme dagen gikk med til å bære alle de «utegående» maleriene inn i fjøset. Da det i utgangspunktet allerede var fullstappet i hyllene, stablet de opp ute-bildene rundt, over, under, inne i mellom og utenfor de som allerede stod der. Henning Rim forklarte dem årsaken, og de skrek ikke da han sa det. Det burde tilsi at de forstod lykken i det som skulle skje.

Deretter satte Henning Rim seg til ved bordet i stua og skrev et brev med lett skjelvende gammelmannshånd. Det var ikke mange linjene som skulle til og det var han glad for ettersom blyantstumpen bare var et par centimeter lang og vanskelig å styre. Brevet la han i en brukt konvolutt som han skrev navnet hennes utenpå før han plasserte konvolutten godt synlig mot en krukke pensler på bordet.

Da alt var gjort, var det nesten kveld i den trange fjorden. Men det var sommer og sola hadde ikke til hensikt å farge Rimheia oker på flere timer ennå.

-Har du ikke en dram på lager. Det er lenge siden sist jeg fikk en, ba Vilhelm.

Så fant Henning Rim fram dram og lettøl. De satte seg på steinhella foran døra og fylte i glassene. Det ble flere små glass. Da Henning Rim hevet det femte så han gjennom den blanke væsken at det gnistret og glitret i lysende oker og oransje. Det knitret og spraket og han kjente at sommerkveldens varme ble forsterket.

-Så vakker har aldri kveldssola på Rimheia vært før, sa han til seg selv og kjente brorens arm rundt seg da tunnelen åpnet seg foran ham igjen.

-Nå flyr pingvinen, ropte Vilhelm for å overdøve det milde bruset av tid og rom.

-Hvor? Jeg ser ikke en jævla pingvin?! ropte Henning Rim tilbake og så seg rundt i tunnellen han kjente igjen.

-Herregud, du er jo fullstendig bløt, storebror, det er ikke speil i tunnelen, svarte Vilhelm og lo slik bare Vilhelm kunne le.

Etterskrift 1

Da Gunvor Nakke leste på indre-skjermen at Henning Rim var funnet død - antagelig som følge av et infarkt - ved brannruinene av sitt livs produksjon av bilder, gråt hun først. Dernest kom hun til å tenke på hva de var blitt enige om flere år i forveien. Hun hadde hatt reportasjen om den gamle, gale maleren liggende lagret siden den gang. Den ble sendt inn i systemet og fikk flere skjermsider i indre-avisen, samt to sider i papiravisen. Kvaliteten på de levende bildene hun hadde tatt og latt følge reportasjen i indre-utgaven, vitnet om at det var lenge siden stoffet var innhentet. Bildene i papirutgaven var i farger, men bare i to dimensjoner.

Få dager senere mottok hun en konvolutt i posten. Konvolutten hadde påtrykt logoen til et advokatfirma. Det var svært lenge siden sist hun hadde sett et papirbrev, og hun åpnet konvolutten med andektighet. Den inneholdt et talebrev som fortalte saklig at det vedlagte papirbrevet var stilet til henne fra den avdøde Henning Rim, og at hun var tilgodesett med arv fra vedkommende. Talebrevet sa også at papirbrevet ble funnet i Rimgården som gjennom arv tilfalt Ludvig Rim - som var fetter av avdøde.

Med skjelvende fingre sprettet hun konvolutten og trakk ut papirbrevet. Hun var ikke vant til å lese håndskrift, men stavet seg gjennom det:

«Kjære Gunvor Nakke.

Nå har du kanskje allerede hatt på trykk historien om meg. Da vet du også at jeg ikke har etterlatt meg noen av mine malerier. Men dette er ikke helt sant. Et bilde jeg malte i mitt forrige liv, og som jeg gjorde ferdig i dette - skybildet med en flyvende pingvin - henger fortsatt på Rimgården. Det vil jeg du skal ha. Ikke for at du skal selge det til japanske investorer, men for at du skal ha det hos deg og forstå at pingviner kan fly - bare de får sjansen til å prøve seg.

Vi sees.

Henning Rim»

Gunvor Nakke kunne sverge på at hun i samme sekund hørte lyden av en logrende hale. Men i hennes verden, visste hun knapt nok hva en slik lyd kunne komme fra.

Ett år senere hadde hun fra den svært blaserte og svært rike Ludvig Rim fått kjøpe Rimgården for en overraskende rimelig sum. Hun visste ikke at Ritas sjel lyste ut av øynene hennes da hun så opp på maleriet av en tykk sky som presset seg vei gjennom et trangt skar - kanskje var det skyen som lagde skaret - mens en pingvin fløy i forgrunnen.

Etterskrift 2

Henning Rim var dristig da han hadde direkte-kontakt med Gud nok en gang:

-Jeg må få lov til å si det?

-Kom med det.

-Du er full av faen!

-Greit.

-Du er så full av faen at du renner over av og til!

-Greit.

-Men, hvorfor skulle du la det renne over for akkurat meg? Hvorfor kunne ikke jeg få leve et vanlig liv sammen med Rita og barna? Så kunne du bare la meg dø - og ferdig med det?

-Du lærte vel en del av et nytt liv med gammel bevissthet?

-Joda, men jeg var faen ikke mye lykkelig?

-Å?

-Jeg mistet tross alt alle jeg var glad i.

-Mistet?

-Ja de døde fra meg hele tiden - jeg vet ikke om du har observert såpass?

-Så du har ikke forstått sammenhengen ennå?

-Jo, jeg har skjønt alt det med gjenfødelse, og nødvendigheten av å lære mest mulig i hvert liv, men jeg synes du var urimelig da du slapp meg utpå et nytt liv mens jeg husket det gamle livet.

-Men du ville det selv?

-Jamen - herregud - unnskyld meg.

-Det er nå en gang det de kaller meg.

-Greit, men jeg må få si at du må være mer enn en dyktig djevel for å få til det du gjorde med meg.

-Roger and out! svarte Gud og lo slik bare Gud kan le. Så sovnet han. Det hadde vært en stri dag.