Innbilte hunder

Roman

av

Terje Rønnes

Livet er en gåte

som ikke kan beskrives

med en matematisk formel

(Fredrik Retsel)

Everett-Wheeler-Graham-modellen, som er oppkalt etter tre berømte kvantefysikere, sier blant annet at det eksisterer millioner av universer der alt som teoretisk kan skje, også vil skje. Ikke en gang fantasien setter grenser.

(Notis i “Illustrert vitenskap”)

Denne romanen kan leses og deles gratis i epub- og iBooks-format.

Romanen kan ikke trykkes eller selges uten forfatterens godkjennelse ©

Kommentarer kan sendes: teroenn@gmail.com

Et usedvanlig par

“Tror du jeg råtner?” Fredrik Retsel hevet blikket fra tastaturet og så på sin kone med øyne som i et glimt stod til navnet hans.

“Du råtner”, gjentok fruen og snudde den brede ryggen sin mot ektemannen. Hun gikk mot kjøkkenet og mumlet for seg selv, men likevel så høyt at mannen skulle høre det:

“Du kommer ikke til å råtne i helvete, du kommer til å råtne i stolen foran Mac'en”.

“Jeg hørte deg!” svarte Fredrik Retsel og startet dataprogrammet “Sakristi”:

“Vi prester råtner ikke, vi blir til støv på Herrens alter!”.

“Da kommer du til å skrive historie, min kjære mann” skrek hustruen fra kjøkkenet. Hørselen hennes var det heller ikke noe å si på. Og hun fortsatte:

“Du kommer til å bli den første levende, men råtne prest som ikke får oppleve å bli til støv på din jævla herres alter!”

Hun fnøs og fortsatte i et mindre øredøvende volum:

«Støv! Makan! Han må prise sin skaper dersom vedkommende vil benytte ham som gulvstøv. Som hybelkanin. Som navle-ull.»

“Aner jeg en ubehagelig tone her i dag”, ropte Fredrik Retsel tilbake.

“Det gjør du”, svarte hustruen stramt, og kastet lokket til potetkjelen i veggen mens hun hylte stygt.

Fredrik Retsel hevet det venstre øyebrynet og ropte:

“Ble noe ødelagt?”

“Tror du jeg er amatør, din jævla råtehaug?!”

Det var en vanlig dag i det retselske hjem.

* * *

Det er synd å si at Fredrik Retsel - residerende kapellan Fredrik Retsel - levde i et harmonisk samliv med sin hustru Gjertrid. Sannheten er snarere at de følelser som fantes mellom dem i hovedsak bestod av tett hat som av en eller annen grunn hadde ispekket noen slintrer av nesten forsvinnende dyp kjærlighet. Forstå det den som kan.

Fredrik Retsel var rimeligvis - eller trolig - en svært troende mann - det bør man være når man er prest i Den norske kirke. Gjertrid var også svært troende - hun var faktisk troendes til det meste - men hennes gud het ikke Gud, men Mat. Gjertrid var en djevel på kjøkkenet. Hun kunne omskape den slappeste og mest slimete fisk til et gedigent festmåltid, selv for en som ikke likte fisk. Gi henne en rusten hermetikkboks inneholdende lapskaus som ikke bare har gått ut på dato, men ut av århunderet, og hun ville skape en ny, smaksmessig nytelse som vil påføre gourmeter tunge-orgasme.

Gjertrid puttet alltid noe i munnen, og dette “noe” inneholdt alltid energi nok til å gi hennes skummelt brede bak ytterligere bredde. Hun overså alle advarsler i ukebladene om skadelige E'er i de søtsakene hun slafset i seg, og hun ignorerte påstandene om at fett ville kvele hjertet hennes.

“Om noe skal kvele hjertet mitt, så skal det være mine egne never - dersom ikke du kommer meg i forkjøpet med spisset eikestokk!”, brølte hun når Fredrik Retsel påpekte at hun slafset i seg fettranden på koteletten hans.

Men hun var likevel opptatt av at lille Fredrik skulle bevege den spede kroppen sin slik at han ikke råtnet i stolen. Hun jaget ham ut på plenen foran huset deres, eller hun kløp ham i den tynne skinken hans når hun kom bak ham i trappen slik at han skulle løpe opp trinnene. Fredrik Retsels tynne skinke egner seg ikke for offentliggjøring. For å si det slik.

* * *

De var egentlig det styggeste paret som var mulig å tenke seg. For å si det rett ut, så dannet de et par så stygt at ikke en gang Picasso på LSD ville ha maktet å tenke det ut. Hver for seg var de - vel - spesielle. Men sammen ble de verdens styggeste par. Jeg nøyer meg med å omtale dem som «et uvanlig par».

Hun ble kretsmester i diskos da hun 17 år gammel kastet den flate skiven 37 meter. Det var oppsiktsvekkende langt (sies det - dette har jeg ingen kunnskap om) og laglederen hennes så for seg olympiske medaljer da tallerkenen møtte bakken utenfor det ferdig oppmålte området. Men så kom den samme laglederen på at det var Gjertrid som hadde kastet, og skyflet medaljetanken nederst i haugen av uvesentlige forventninger. Han hadde vært modig som hadde tatt med seg den voldsomme 17-åringen på kretsmesterskapet, men i slike beskjedne omgivelser følte han i det minste å ha et snev av kontroll over henne. Han fikk gåsehud i ansiktet da han tenkte på Gjertrid under det olympiske banner med alle TV-kameraer rettet mot seg.

Gjertrid var - som fullt utvokst - 201 centimeter høy og halvparten så bred, men bredden ble trolig aldri fullt utvokst. Det virket istedet som om hun fortsatte å vokse i bredden etter at kroppen hennes hadde oppnådd ønsket høyde.

Ved siden av at hun alltid spiste på et eller annet, hadde hun den uvane at hun også kastet ting rundt seg. Hun var egentlig den fødte diskoskaster, og det er synd at laglederen hennes den gang ikke torte tenke tanken. Det kunne ha spart mange for ubehageligheter. Men uansett: Gjertrid så en mulig diskos i alle gjenstander og måtte bare forsøke å kaste dem lenger enn hun hadde kastet diskosen da hun ble kretsmester. Når hun kastet noe - og det gjorde hun altså flere ganger daglig - utstøtte hun de grusomste vræl med sin skremmende kraftige røst. Det var ikke uten grunn at menighetskorets leder - gamle herr Frantzen - kloret pannen sin til blods i irritasjon over at ikke Gjertrid var blant hans sangere. Hun kunne i grunnen ha vært hele menighetskoret alene. Sannheten var at hun MÅTTE ha vært hele menighetskoret alene, fordi hun sannsynligvis ville ha kastet ut de øvrige medlemmene. Men Gjertrid bare lo stygt skrallende hver gang gamle Frantzen så på henne med hundeøynene sine og logret lett med tungen før han spurte om hun hadde ombestemt seg hva koret angikk.

Fredrik var hva man må betegne som en nett liten mann. Han var 160 centimeter høy, hadde etterhvert lite hår på toppen av hodet, men lot til gjengjeld det håret som var igjen, vokse forbi snippen og pistre seg nedover de små utstikkende og vingeliknende skulderbladene hans. Håret ble aldri klippet, det bare forsvant på en eller annen måte. En kyndig frisør ville kunne fortelle Fredrik at han hadde så mye åt i det tynne håret, at det faktisk oppløste seg selv fra tuppene av. Men det var aldri noen kyndig frisør som fikk se på håret til Fredrik. Selv tenkte han aldri på at han ikke måtte klippe det. Han var bare glad for at han slapp det. Fredrik var opprinnelig en langhåret ungdom - og langhåret ønsket han fortsatt å være.

Fredrik og Gjertrid var utrolig nok jamngamle. I 35 år hadde livet jobbet iherdig for å gjøre dem så ulike som bare livet kan. De hadde truffet hverandre på gymnaset i deres felles barndomsby. Ingen jenter så noe attraktivt i den lille langhårede Fredrik. Og ingen gutter torte nærme seg den store og voldsomme Gjertrid.

På en russefest da alle var stupfulle - også Fredrik og Gjertrid - hadde begge følt ensomhet på dansegulvet. Fredrik hadde følt ensomhet fordi han alltid var ensom på et dansegulv. Det lange håret hans la seg foran øynene hans når han danset, og da følte han seg ensom. Gjertrid følte seg ensom på dansegulvet ganske enkelt fordi hun etter noen runder, ble ensom. I begynnelsen av dansen kastet hun de nærmeste mot en tenkt horisont, og deretter ble det ganske ensomt. De andre stupfulle ungdommene fant det tryggere å være stupfulle og å kaste opp i et tilstøtende lokale. Dermed ble Fredrik og Gjertrid stående og vagge - det var Fredrik - og tørrkaste - det var Gjertrid - i hvert sitt hjørne av dansegulvet.

Ingen kunne dokumentere hvordan den usannsynlige sammenføyningen egentlig skjedde. Men en kristenruss som hadde lurt seg med på festen, påstod dagen etter at store Gjertrid hadde puttet lille Fredrik opp i det kristenrussen ikke får lov til å snakke om. Selve opp-puttingen skulle ha skjedd - i følge kristenrussen - da den hårblinde, lille Fredrik danset forbi den store Gjertrid og trodde at gulvet fortsatt var fullt av stupfulle medruss av begge kjønn. Da han veivet armene i takt med de voldsomme rytmene til gamle Led Zeppelin, kom han med hånden bort i det kjøttfulle låret til Gjertrid og trodde at det var et avdekket bryst. Bare dette tilsier selvsagt at lille Fredrik ikke hadde mye greie på bryster. Men kristenrussen påstod at kontakten medførte umiddelbar innsug. Svopp, så var lille Fredrik tilbake i de samme omgivelser der han hadde tilbragt de første ni måneder av sitt liv. Men dette altså bare i følge kristenrussen, som under en senere russefest avslørte seg som ikke-kristenruss ettersom han sa "faen" da alle ølkassene var tomme. Historien nevnes her bare fordi den er spesiell og fordi den beviser at kristenruss ikke alltid er så fordømt kristne, langt mindre å stole på. Så vidt vites var dessuten aldri Jesus russ. Nå er dét sagt.

Sannheten var nok en helt annen - slik sannheten ofte er. Og den var langt mindre spektakulær, selv om det dramatiske innholdet var større - i alle fall for de få som har sans for de små bevegelsers dramatikk.

Det er sant at dansegulvet denne kvelden kjapt ble tømt av Gjertrid - dansegulvene ble jo alltid kjapt tømt av Gjertrid. Det var tross alt derfor dette årets russekull alltid arrangerte sine fester i lokaler med to dansegulv. Nå var det riktignok ikke så mange steder i den lille byen som kunne tilby to dansegulv, så det medførte at dette årets russ ofte måtte opptre stupfulle og spyende utenfor det lokalet de hadde leiet. Noe som igjen medførte at nettopp dette årets russekull satte rekord i fravær på grunn av bronkitt og andre luftveisykdommer som skyldtes tynnkledd opphold i kjølig natt. Men det er en verbal avstikker. Poenget er at Gjertrid faktisk danset alene denne kvelden. Hun trodde at hun danset alene etter en voldsom og gammel Led Zeppelin-låt, da hun brått følte et piskeslag mot sine bare lår. Gjertrid var allerede på den tiden stolt av sine - for å si det forsiktig - omfangsrike og kjøttfulle lår. Hun gikk derfor alltid kledd i miniskjørt. Hun så ned og oppdaget lille Fredrik som hårblind og stupfull danset fremoverbøyd rundt og dasket det lange håret sitt borti alt som var mulig å daske borti. Han hadde selvsagt ikke tenkt på at det også kunne daske borti Gjertrids kjøttfulle lår. Men skjebnen bryr seg ikke om den slags.

Gjertrid grep fatt i den daskende synder. Den daskende synder ble luftsyk på veien opp og tømte mageinnholdet sitt over hennes zeppeliner-barm - selv om han ikke så den - hårblind og stupfull som han var. Dermed benyttet hun det lange og fjonete håret hans for å tørke bort elendigheten. Ikke at det var så mye. Fredrik hadde rimeligvis en liten mage i den lille kroppen, og han hadde ikke spist mer enn et par knekkebrød tidligere på dagen. Han hadde dessuten - selv om han ville bedyre at han var stupfull - ikke drukket mer enn tre halve pils. Og det er rimelig å anta at mye av dette hadde sunket ned til blæren hans da han tømte mageinnholdet sitt. Han ble derfor ikke mer ekkel i det lange håret etter rengjøringen av Gjertrids barm, enn at han kunne vente med hårvasken til mandag.

Selve prosessen - det at hun tok tak i ham - var det viktige i denne sammenhengen. Hun fikk tak i et levende liv og han ble smurt inn i et levende liv - for ikke å si at han ble smurt midt i mellom to svært enorme levende liv. Hun glemte det ikke og han kunne ikke huske det - stupfull som han var. Men hun minnet ham om det da de traff hverandre igjen i skolegården den påfølgende mandag. Da hadde han vasket håret sitt, men så ellers liten og enkel ut. Hennes kjærlige måte å vekke nytt liv i forholdet, bestod i å gripe med de store nevene sine under hver av hans armer, løfte ham opp og snuse inn lukten av billig shampo. Hvorpå hun kommenterte:

"Ikke fly rundt og sleng med det ekle håret, Fredrik Retsel!". Siden holdt de sammen av en eller annen grunn. Det var nå likevel ingen andre som ville ha dem.

Gjertrid utdannet seg til kokk i løpet av de tre første årene etter gymnaset, mens Fredrik måtte gjennom seks år for å bli prest i Den norske kirke.

Ingen forstod hvorfor den lille mannen med det lange håret absolutt ville bli prest. Han kom ikke fra et troende hjem - snarere tvert om. Der i gården trodde man bare på TV-været og således ville det være mer nærliggende for Fredrik å utdanne seg til meteorolog. Men så måtte han ha sett at akkurat TV-været ikke var til å tro på og av den grunn lette han etter andre verdier i livet. Han trodde selv at han var kristen, men når noen spurte ham om det, svarte han avvergende:

-Jeg tror at jeg tror.

For kristentroen hans var helt og holdent basert på det som hadde tilflytt ham gjennom grunnskolens pensum – og det kan være besynderlige saker bare læreren er gal nok på den ene eller andre måten. Enten ble det tynt, kritisk og hovedsakelig basert på de eventyr som kunne fremtrylles på en flanellograf. Eller det ble voldsomt, bedende og fylt med skremmende krav til å leve uten synd. Fredrik Retsel hadde begge typer kristendomslærere på barneskolen, og ettersom det lille hodet hans var en svamp etter kunnskap, sugde han alt inn og tenkte på det.

Siste året på gymnaset hadde han ingen anelse om hva han skulle finne på når artiumsbeviset var hans. Han visste bare at mulighetene rent poengmessig var mange, fordi han hadde toppkarakterer i alle fag unntatt i gymnastikk. Men om han ikke visste hva han skulle velge, så visste han i det minste hva han IKKE skulle velge: Ingen yrker som krevde fysisk styrke.

Til tross for at Fredrik Retsel trodde han trodde, gikk han kun i kirken når han måtte. Det vil si i forbindelse med skolearrangementer, sin egen konfirmasjon, en tantes bryllup og dåpen av tantens barn tre måneder senere. Han likte seg egentlig ikke i kirken fordi han syntes troen hans ble for liten i forhold til omgivelsene.

Likevel fattet han interesse for presteyrket da han kort før eksamen det siste året på gymnaset, leste en orienteringsbrosjyre om utdannelsesmuligheter. Der var presteutdannelsen omtalt som lang og tidkrevende. Det oppfattet han som så fristende at han bestemte seg der og da. Han kunne la svampen i hodet sitt få kose seg og suge i enda noen år, før han bestemte seg for hva han skulle bruke den til.

Da han omsider var ferdig utdannet og ble vigslet som prest i et kirkerom som han fortsatt følte som for stort til sin tro, arbeidet han først et år som sykehusprest på en psykiatrisk institusjon. Der trivdes han godt fordi han oppfattet omgivelsene som svært rolige - ikke så merkelig kanskje ettersom Fredrik Retsels fritid sammen med Gjertrid stort sett var støyende opprivende.

Etter det rolige året ble han tilsatt som kapellan i det prosti hans barndomsby tilhørte. Selv benyttet han tittelen residerene kapellan selv om han visste at den stillingsbetegnelsen da var fjernet fra Den norske kirke. Han likte å være residerende i tillegg til å være kappelan. Om han var usnobbete på de fleste andre felt, var han en snobb når det gjaldt residerende.

Det påstås at biskoper generelt er ganske gale, men biskopen som ble residerende kappelan Retsels administrative sjef og åndelige veileder, var ikke så sprut gæærn at vedkommende ville gi den lille mannen i oppdrag å lede en menighet bestående av levende mennesker. Derfor ble Fredrik Retsel landets første Internett-prest, med ansvar for sin egen Internett-kirke. Det var et nettsted formet som et kirkerom der den web-besøkende kunne klikke på prekestolen og få rullet opp for seg Fredrik Retsels siste preken. Eller den besøkende kunne klikke på organisten og få dagens salmer ut av sin egen PC. Klikket den besøkende på døpefonten, så ble det foretatt en dåp, og så videre. Men det mest arbeidskrevende for residerende kapellan Fredrik Retsel var de besøkendes mulighet til å klikke på sakristidøren. Da kom de – virtuelt sett - rett inn til kapellanen selv og kunne stille ham alle mulige spørsmål vedrørende sin tro.

Jobben medførte at lille Fredrik Retsel måtte sitte foran sin datamaskin sent og tidlig. Og det var all denne stillesittingen fru Retsel - Gjertrid - mente ville medføre at ektemannen råtnet.

Den enorme kvinnens bekymring for den bittelille mannens ve og vel var egentlig hennes eneste måte å vise sin kjærlighet til ham på - for det var altså en besynderlig flamme av kjærlighet langt der inne bak hatet. Sex-livet deres var aldri blitt noe å skrive pirrende noveller om - langt mindre en manifestasjon av den lille flamme med kjærlighet de følte for hverandre. Ikke det at lille Fredrik Retsel var dårlig utstyrt hva manneredskap angår - han var utstyrt normalt i henhold til spesifikasjonene - men fordi det var vanskelig for den lille mannen å få gjort noe konstruktivt når han lå og vippet på sin hustrus voldsomme buk. Hadde damen endelig ligget stille, så kunne han nok ha fått til det man skal få til når det er snakk om sex-liv. Men når Gjertrid følte at det kilte i de spesielle nerver i underlivet, bare måtte hun kaste noe. Det første og beste var da rimeligvis den lille mannen som befant seg på hennes buk og som faktisk var årsak til kilingen. Og er du slengt fra en dissende mage til en ikke ettergivende bærevegg noen dusin ganger - en strekning på fire meter og 30 centimeter - så gidder du etterhvert ikke anstrenge deg for å leve ut ditt sex-liv. Det var derfor ikke sex som bandt dem sammen.

I øyeblikket er jeg ikke sikker på hva som bandt dem sammen i det hele tatt, men de levde nå en gang under samme tak og Gjertrid hadde sagt ja til å være ham tro til døden tok henne. Hun hadde endatil tatt etternavnet hans, selv om hun syntes det var styggere enn synet av lille Retsel iført sin prestekjole. Andre ville mene at synet ikke var stygt, men snarere latterlig. For Fredriks skyld skal det ikke utdypes her.

Så er det en person til med i dette bildet. Det er meg. Altså forfatteren av disse ord. Jeg bor heldigvis ikke sammen med de to, men jeg er veldig tilstede hos dem, selv om de ikke ser meg. Likevel kommuniserer vi ganske bra. Det vil si: Gjertrid og jeg har et noe anstrengt forhold etter at jeg kom til å gi en realistisk beskrivelse av hennes fysiske omfang under en forberedende kladd til denne historien (og min beskrivelse av henne her, har antagelig ikke gjort forholdet bedre, selv om jeg har moderert en del detaljer). Men presten og jeg er gode venner. Han vet riktignok ikke hvem jeg er og han blir vanligvis lettere skremt når jeg henvender meg til ham. Jeg antar at han tror jeg er den gud han er satt til å tjene. På en måte har han selvsagt rett i det, ettersom det er jeg som har skapt ham. Men du skal ikke henge deg opp i vårt noe uvanlige forhold. Selv har jeg ikke forstått det ennå. I øyeblikket er jeg bare sikker på en ting: Selv om Fredrik Retsel tror jeg er Gud, så vet jeg at han hans tro er ekte. Han vil forstå det selv også etterhvert.

Mefisto

Fredrik Retsel hadde altså startet dataprogrammet "Sakristi". Programmet åpnet døren til hans skjermkirke og han klikket seg inn på sakristiet. Som vanlig lå det mange spørsmål og ventet på ham. Han åpnet det første og sukket.

"Er Gud snill?" spurte en person som undertegnet seg med "38 år gammel tviler".

"Er Gud snill?" tenkte Retsel høyt og løftet blikket mot taket i arbeidsrommet sitt.

"Nei", svarte jeg og som vanlig flakket prestens blikk. Han likte å få svar, men han ble som tidligere nevnt, alltid engstelig når jeg svarte ham direkte. Jeg fortsatte:

"Gud er god, men Gud er ikke snill. Gud er et råskinn. Gud er rett og slett full av faen".

"Hva er det du sier?" Stemmen hans var tynn og avsluttet spørsmålet med en liten skjelving.

"Jeg sa akkurat hva du hørte. Såpass må du da ha forstått, Fredrik. Se deg rundt. Synes du at denne verden vitner om en snill gud? Kan en snill gud tolerere at døde barn skuffes sammen med bulldozer? Kan en snill gud tolerere at pengegriske feitinger tenner på regnskog for å tjene enda mer penger? Kan en snill gud tolerere at griser stues sammen i trange grisehus der de skal vokse seg tunge slik at mennesker skal få mat?"

Han senket blikket mot tastaturet til Mac'en, mens han tenkte på svaret mitt. Så sa han:

"Men jeg kan ikke svare denne 38 år gamle tvileren at Gud er et råskinn? At Gud er full av....det du sa?"

"Gjør som du vil", svarte jeg.

Fredrik Retsel skrev til tviler 38 år:

"Gud er hverken snill eller slem. Gud er Gud. Gud har en mening med alt han gjør. Ofte kan vi som bare ser overflaten av livets hendelser, oppfatte Guds gjerninger som uforståelige og direkte rå. Men om vi dukker under overflaten og om vi hadde hatt evnen til å se hendelser over de grenser tiden setter, så ville vi se at Gud har en langsiktig plan og en god mening med alt han gjør. På kort sikt kan Guds gjerninger synes onde, men på lang sikt har de alltid en god mening. Forøvrig: Fortsett å være tviler, å tvile er også en tro.

fred i sinnet

fredrik r

res.kap.".

Han avsluttet alltid sine svar med ordene "fred i sinnet" og undertegnet med fornavnet og kun forbokstaven i etternavnet. Hele etternavnet ville ha ødelagt budskapet hans, mente Fredrik Retsel. Når noen spurte om R’en, hendte det han spøkte med at han hadde samme etternavn som de kongelige:

“Deres R står for Rex, mens min står for Retsel, men når vi begge bare benytter R’en har vi samme etternavn”.

Noe av det morsomme med Fredrik Retsels tro og meg er at mannen hører på det jeg sier, men lager sin egen tolkning av det. Det er vel slik prester er - de skal tolke alt mulig før de tør slippe det ut til ukyndige ører. Men Fredrik Retsel er flink til å tolke det jeg sier, på en måte som gjør mine ord enda bedre enn jeg kunne ha fremsagt dem selv. Jeg skjønner ikke hvorfra han tar det.

* * *

Arbeidet i Internett-kirken gikk tregere denne dagen enn tidligere. Det var Gjertrids påstand om at han var i ferd med å råtne, som senket arbeidshastigheten og arbeidsgleden hans. Jeg merket det på ham. Han satt urolig på stolen og spurte ikke så ofte når han skulle formulere et svar. Han bare hamret ned flate meninger uten ånd og sendte dem tilbake til de som trodde de hadde oppsøkt en representant for en gud.

"Så du liker ikke å råtne?" spurte jeg ham. Han så seg urolig rundt i rommet før han svarte:

"Hvem gjør vel det? Jeg sitter plutselig her og føler meg som en person med langt fremdskreden spedalskhet".

"Spedalskhet?"

"Ja, da råtner kroppen mens du lever"

"Har ikke tenkt på det".

"Ikke gjør det heller. Det er svært ubehagelig. Jeg mener - det er svært ubehagelig bare å tenke på det. Og takket være den ....takket være Gjertrid, romsterer det altså nå en slik tanke i hodet mitt".

"Hva om du begynte å bevege deg mer? Din daglige fysiske innsats består tross alt ikke av annet enn å trykke på taster og trykke ut ekskrementer når du sitter på toalettet".

Fredrik Retsel ble rød i det lille ansiktet sitt - og plutselig oppdaget jeg at fyren ikke hadde barbert seg på flere dager. Han har en svært beskjeden skjeggvekst, så han blir ikke direkte uflidd av å hoppe over barberingen noen dager, men de små hårene her og der i ansiktet hans ble opplyst av lyset fra data-kirken foran ham. Jeg la til:

"Du kunne jo barbere deg daglig. Og klaske på deg en god aftershave. Det ville Gjertrid satt pris på".

Fredrik Retsel stønnet til svar. Og jeg tenkte meg om:

"Jeg hadde en gang en hund. Det var en fin hund. En stor hund. En collie. Hanhund. Han het Spencer. Oppkalt etter skuespilleren Spencer Tracy. I utgangspunktet anskaffet jeg meg hunden fordi jeg var i ferd med å råtne. Kroppen min trengte å komme ut og bli beveget. Har du en hund, så bare må du gå ut med den. Og er hunden stor nok - som en stor collie - så må du gå tur med den i minst to timer hver dag. Gjør du ikke det, så driter bikkja på teppet og det blir en masse rabalder".

Fredrik Retsel så mer enn forskrekket ut. Jeg vet at han så for seg at Gud hadde en collie som måtte luftes jevnlig for å unngå at den gjorde fra seg på det himmelske teppet. Han mobiliserte litt mot og spurte forsiktig:

"Men jeg har ingen hund og Gjertrid ville antagelig ha skremt vannet av en hund. Ikke bare vannet forresten - så hvorfor nevner du en slik løsning?"

"Du kan anskaffe deg en innbilt hund, din tomskalle!" svarte jeg. Kanskje var jeg litt hard mot ham, men det viste seg at den harde tonen fikk ordene til å nå inn i hode-svampen hans.

"En innbilt hund?" mumlet han og lot de små fingrene løpe en tur over tastaturet uten å slå ned noen av bokstavene. Han tenkte litt til:

"Jo, jeg innser at jeg kunne ha godt av en daglig rusletur, men jeg vil ikke ha en innbilt hund som må mase avgårde i to timer hver dag".

"Du bestemmer selv hvor lenge en innbilt hund må luftes", forklarte jeg ham. Litt mildere i tonen nå.

"Det har du rett i. Hver morgen må jeg si til meg selv at jeg må gå tur med hunden, for gjør jeg ikke det, så gjør hunden både mot meg og på teppet i stuen. Og det kan selvsagt gjerne være en stor collie, men jeg tror ikke jeg vil kalle ham Spencer. Det ville være nesten like ille som å kalle ham Jesus. Jeg tror jeg kaller ham...". Det skjedde noe i det lille hodet hans. Det kunne jeg se. Så fant han navnet på sin nye innbilte venn:

"Jeg tror jeg kaller ham Mefisto".

"Mefisto må sies å være midt i blinken som navn på hunden til en prest", svarte jeg sarkastisk. Men han oppfattet selvsagt ikke sarkasmen min, han gjør aldri det. Antagelig mener han at Gud ikke er sarkastisk. Hva lærer de egentlig på Det teologiske fakultet?

"Nettopp", sa han bare og så drømmende ut i luften.

Fredrik Retsel

Residerende kapellan Fredrik Retsel hadde svært mange ganger i løpet av sitt liv opplevd de merkeligste reaksjoner på navnet sitt. Da han ble prest, økte antallet merkelige reaksjoner. Ingenting merkelig med det. En prest skal tross alt ikke spre redsel, men det motsatte. Skjønt i våre dager stemmer ikke akkurat det bestandig.

Men Fredrik Retsels etternavn hadde ingenting med opprivende sinnsstemninger å gjøre. Saken er at han nedstammet fra en tysk innvandrer - en viss Hans Rätsel som tidlig på 1700-tallet kom til Løkken verk i Sør-Trøndelag. Da var han 23 år gammel. Hans Rätsel var utdannet stiger fra en grube i Tyskland et sted. Denne gruben ble nedlagt - eller den nedla seg selv. Den raste kort og godt sammen, og behovet for stigere eller andre typer grubearbeidere ble en stund heller minimal på Hans Rätsels hjemsted. Men i den trange norske dalen ved elven Orkla, hadde man funnet saker og ting i bakken som det trengtes fagfolk for å få opp. Ryktene om funnet og behovet for fagfolk nådde også Rätsel og hans kolleger. De reiste nordover og fikk seg jobb alle som en. Arbeidet ved Løkken verk var slitsomt, men hver lørdag kveld ble det arrangert dans og fyll for grubearbeiderne og innbyggerne fra omegnen. En av disse lørdagskvelder - i juni - danset Hans Rätsel i svært forfrisket tilstand med den 18 år gamle Laura som ikke var så forfrisket, men som også hadde tatt til seg av de illeluktende drikkevarene. Da det myke sommermørket la seg rundt dem i det de kastet opp unisont bak en av arbeiderbrakkene, kom Hans Rätsel på at kvinner kan benyttes til mer enn dans. Oppdagelsen hans resulterte i sønnen Joakim, et hastig og sparsommelig bryllup samt særdeles gretne svigerforeldre som ikke ønsket å ha noe å gjøre med hverken Hans Rätsel, den unge mor Laura eller det ferske barnebarnet.

Joakim Rätsel Hansson vokste opp og ble også grubearbeider. Pussig nok arvet han også sine besteforeldres småbruk da de frøs ihjel en særdeles kjølig vinternatt. Joakim opplevde alltid spørsmål om den merkelige a'en med de to prikkene i etternavnet sitt. Da han skrev seg inn som den nye eier av besteforeldrenes gård, fornorsket han navnet til Retsel. Dermed fjernet han det fra den opprinnelige betydning, men det ante han ingenting om. Han visste tross alt ikke noe om betydningen av navnet i det hele tatt. Og det samme kunne det kanskje være, ettersom den norske oversettelsen av det tyske ordet rätsel er "gåte". For Joakim var bare det å skrive navnet sitt, i nærheten av en gåte. Dersom han hadde visst at navnet i seg selv var en gåte, ville han muligens ha kvittet seg helt med det.

Navnet kunne også ha forsvunnet i historiens store glemmebok dersom Joakim hadde fulgt tidens navnepraksis. Da ville han fått navnet Joakim Hansson Haugen, der Haugen var navnet på gården han overtok. Heldigvis gjorde han ikke det.

Joakim fikk seks sønner og to døtre med Siri fra nabogården. Da Siris foreldre ble for gamle til å koke sin egen graut, ble de to gårdene slått sammen og Joakim Retsel Hansson begynte å få et respektabelt bruk.

En av sønnene - Anders Retsel - mistrivdes sterkt i det lille industri- og bondesamfunnet rundt Løkken. Dessuten ville han ikke arve gården - yngste sønn som han var. Han likte å lese og oppdaget at etternavnet hans var spesielt. Derfor kuttet han ut Joakimsson, og benyttet kun Retsel som etternavn. Han fikk lov til å gjennomføre folkeskolen og dro deretter til Trondheim der han utdannet seg til smed. Han giftet seg med tjenestejenta Sara-Hans. De fikk kun en sønn - Tølløv - som vokste opp i gode kår - fordi smeden Anders Retsel var dyktig i faget, og fordi Sara-Hans var en kjærlig mor som ikke fikk flere barn. Noe hadde gått i stykker inne i henne da Tølløv ble født. Tølløv ble av sin far - som kunne skremme de fleste med sine voldsomme overarmsmuskler - plassert ganske grundig ved bokhyllene i hjemmet. Anders ville at Tølløv skulle bli en dyktig mann. Det ble han også. Han leste seg til prest og fikk som nyutdannet et kall i Innerst - et lite sted innerst i en fjord i Sør-Trøndelag. Han giftet seg med prostens datter Berit og de fikk fire døtre og en sønn. Sønnen - Johan - var småvokst og tander, men elsket bøker like mye som sin far og farfar. Tølløv som etterhvert ble prost, og flyttet til prostiets hovedkirke - Gangsted - ønsket at den småvokste Johan skulle følge i hans kirkelige fotspor. Men Johan leste antagelig for mye, for prest ville han ikke bli. I stedet reiste han til Oslo og studerte jus, han ble advokat og spesialiserte seg innen skattejus. Han etablerte sin egen praksis som 29-åring og fikk etterhvert en rekke velbetalende klienter. Da han som 30-åring giftet seg med Berta som kom fra en god vestkantfamilie, var Johan Retsel en mann med fet bankkonto og stort hus. Dette huset ble i løpet av deres første år som ektepar, pusset opp og utsmykket etter Bertas kostbare ønsker og gode smak. I deres andre år som ektepar ble Fredrik født - det er denne historiens Fredrik - og da fødselen var vel overstått, ga Berta beskjed om at hun ikke ønsket å oppleve noe tilsvarende igjen. Derfor fikk Fredrik aldri noen søsken. Til gjengjeld fikk han en svært kjærlig, og svært streng barndom. Da Johan Retsel gjorde noen dristige investeringer som ikke ga de uttellinger han hadde regnet med - for å si det forsiktig - flyttet familien til den lille østlandsbyen som Fredrik Retsel skulle se på som sin barndomsby. Det var her han gikk realskole og deretter gymnas. Og det var her han traff Gjertrid.

Gjertrid Retsel

Gjertrid Retsel ble født med etternavnet Larsen. Faren hennes het Gustav og var tungvektsbokser på amatørnivå, men han fikk sin lønn av jobben som lagerarbeider på det lokale skipsverftet i den lille østlandsbyen. Gustav var enorm og det var også Gjertrids mor - Synnøve. Mens Gustavs størrelse i hovedsak skyldtes hardt arbeid og harde slag mot blodige neser, var Synnøve stor fordi hun alltid var gravid og fordi hun åt alt som kunne etes. Det hendte naboene kom til henne med ekle spørsmål dersom de savnet en katt eller en mindre skjødehund. Større hunder spurte de aldri etter. De trodde ikke at Synnøve kunne spise en schäfer eller en risenschnauser. Der tok de selvsagt feil.

Når det gjaldt Synnøves nesten ustanselige tilstand som gravid, så endte disse graviditetene alltid med naturlig abort. Bortsett fra en gang - da Gjertrid ble født. Da hun kom til verden som et usedvanlig stort spedbarn, hadde Synnøve gitt opp å håpe på at graviditetene kunne resultere i annet enn små blodige lik. Faktisk oppfattet hun det som naturlig at hun alltid aborterte. Hun ble derfor skrekkslagen da barnet ble født levende - ja hun ble rent ut sagt enda litt galere i hodet sitt enn hun hadde vært tidligere. Men hun ble ikke så gal at hun og Gustav ble fratatt det enorme pikebarnet som Synnøve resten av sitt liv skulle omtale som "min eneste mislykkede abort".

Synnøve ble heldigvis for henne selv og den nære familien, ikke så gammel. Hun døde under det hun ville ha omtalt som en vellykket og naturlig abort da Gjertrid var 10 år gammel.

Fram til Gjertrid flyttet hjemmefra for å utdanne seg til kokk etter gymnaset, var det den store faren Gustav som oppdro henne. Oppdragelsen bestod stort sett av slag og voldsomt munnbruk. Slagene kom som en naturlig del av far og datters daglige aktivitet i bokseringen. Gustav benyttet Gjertrid som sparring-partner, noe hun etterhvert lærte seg å sette pris på. Det utviklet musklene hennes. Og fram til hun fylte 15, utviklet sparringvirksomheten også hennes evne til å tåle juling. Men så - etter at hun hadde fylt 15 år - lærte hun også hvordan det var å gi andre juling. Hun slo Gustav i kanvasen tre dager etter 15-årsdagen. Etter den tid vant hun alltid når de bokset, men det ble stadig sjeldnere at Gustav lot det skje. Han fant seg i stedet en annen sparringpartner som han klarte å banke ned uten problemer.

Gjertrid kjente sine besteforeldre på farssiden: Båtbygger Frank og hans hustru Gjertrid - som vår Gjertrid var oppkalt etter. Men lenger tilbake i familien kom hun aldri - ikke forsøkte hun heller, men Fredrik forsøkte ved et par anledninger etter at han hadde gjort opp sitt eget stamtre tilbake til Hans Rätsel. De to forsøkene endte begge blindt. Ingen visste noe mer om Gjertrids slekt på farssiden.

På morssiden var det litt enklere - dessverre. Synnøves foreldre hadde stemt Nasjonal Samling siden begynnelsen av 30-årene og var blitt NS-ordfører og -ordførerfrue i den lille byen under krigen. Dette ville ikke Gjertrid snakke mye om. Egentlig ville hun ikke snakke om det i det hele tatt, og dersom noen forsøkte å snakke om det, så foretok hun et øvelseskast med vedkommende. Da ble det alltid slutt på spørsmålene om Gjertrids besteforeldre på morssiden. Det sies at disse besteforeldrene som ikke skal navngis av høflighetshensyn, begge kom fra små kår i en annen østlandsby, men at Gjertrids bestefar faktisk kunne skilte med et stamtre som gikk tilbake til en eller annen tysk keiser med enorme barter. Akkurat den siste opplysningen kaster selvsagt ikke lys over hvilken tysk keiser det dreier seg om, ettersom alle tyske keisere har hatt enorme barter. Men det er likevel en spennende opplysning. For nå er det klarlagt at både Fredrik Retsel og Gjertrid (f. Larsen) Retsel nedstammer fra Tyskland.

Og de er ikke alene om det. Uansett om mange hevder det, er det ytterst få av dagens nordmenn som har Olav Trygvasson blant sine forfedre. Denne nasjonen er egentlig en samling etterkommere av innvandrere. Morsomt, men sant.

Meg

Når det gjelder meg, så blir det ikke skrevet stort mer om det enn at jeg skriver. Noen privilegier skal tross alt en forfatter ha. Jeg må da for fanken ikke utlevere mitt liv og min fortid selv om jeg ønsker å skrive en historie? Mitt stamtre står i en stor skog av stamtrær. Der blåser sønnavinden mykt mellom bladene. Noen greiner er brukket, andre greiner er råtne, men mitt tre er fullt av saft og liv. Det vil leve lenge etter min tid. Du får slå deg til ro med det.

Men én detalj skal du få. Kall det gjerne en ekstraservice: Av egen erfaring vet jeg at mange liker å kunne aldersplassere den enkelte person i en historie. Da jeg skapte det univers som denne historien vitterlig er ( i alle fall i mitt eget hode), var jeg 44 år.

Da historien var ferdig skrevet og jeg av mange forlag ble grundig stemplet som en refusert forfatter, var jeg 46 år.

Lenge forsøkte jeg å glemme universet mitt, men universet mitt glemte ikke meg. I skrivende stund er jeg 58 år og setter pris på at universet mitt kjenner meg igjen.

Ekstraservicen til deg er derfor at du kan tenke på meg som en 44-åring, en 46-åring eller en 58-åring.

Snakk om å gjøre absolutt alt for å tilfredsstille sin leser!

Telefonsamtalen

Det var en onsdag ettermiddag i oktober at jeg og Fredrik Retsel var blitt enig om å forsinke hans forråtnelse ved å tildele ham collien Mefisto. Han unnlot å nevne noe om anskaffelsen til Gjertrid da de inntok sin middag bestående av skalldyrsuppe, kalvemedaljonger og hjemmelaget eplepai med store mengder vaniljekrem.

Om kvelden la han seg forsiktig på sin sparsomme side i den store dobbeltsengen. Han foldet hendene under dynen og ba sterkt og inderlig om at han ikke ville bli kastet mot bæreveggen i soveværelset denne kvelden. Ikke fordi det var sannsynlig, for det var mange måneder siden forrige gang, men fordi han opplevde møtet med bæreveggen såvidt traumatisk at han alltid innledet aftenbønnen med det ønsket.

Og han ble nok en gang bønnhørt, for Gjertrid veltet seg ned på sin absolutte brorpart av sengen og sovnet straks med åpen munn og kraftige snorkelyder.

Morgenen etter stod hun som vanlig opp først, mens Fredrik knep øynene igjen og lot som om han sov. Han kunne sove så lenge han ville fordi kirken han bestyrte, ikke hadde noen åpningstid, men hun måtte opp for å kjøre inn til byens lille hotell der hun bestyrte kjøkkenet.

I det samme han hørte hvordan den gamle Golfen deres ynket seg da hun bedekket førersetet samt halve passasjersetet, og deretter freste ut på den smale veien i boligfeltet, stod han opp. På gulvet ved sengens fotende forsøkte Fredrik Retsel å se for seg en collie, sittende med samlede forpoter og med en lang tunge hengende ut av kjeften.

"Godmorgen Mefisto. Nå skal jeg bare få meg litt frokost. Så kan vi gå en tur", sa han og rødmet lett, flau over at han snakket mot tom luft.

"Fin start", oppmuntret jeg ham.

"Jeg burde kanskje ha anskaffet en valp?" forsøkte han seg.

"Nei, en valp trenger ikke en god spasertur, men mye oppdragelse. Mefisto er avgjort en voksen hund. Den er veloppdragen og gjør som den blir bedt om".

"Ja, jeg ser det", svarte han, og da begynte jeg å lure litt på ham. Hadde han virkelig allerede klart å innbille seg hunden?

Han spiste frokost og gikk på toalettet som han alltid pleide. Deretter iførte han seg en fritidsdress som fikk ham til å se ut som en fem-åring på vei til sandkassen. Jeg visste ikke en gang at han hadde en fritidsdress, men antok at Gjertrid måtte ha anskaffet den til ham i løpet av denne eller forrige sommer da hun stadig arrangerte grillselskap for seg og sin lille ektemake. På føttene snørte han joggesko jeg visste hadde stått urørt i skapet hans siden han gikk ut av gymnaset. Så gikk han mot utgangsdøren. Jeg kremtet og sa:

"Har du ikke glemt noe?"

"Hva da mener du?" svarte han med den vanlige engstelsen.

"Hunden".

"Hunden? Mefisto går jo her ved siden av meg". Han klappet en innbilt hund som nådde ham til livet og smilte opp mot taket der han trodde jeg var.

"Ja selvfølgelig. Ikke glem at det er en innbilt hund. Skal du forresten la den gå uten bånd. Er det ikke båndtvang nå?" Det siste la jeg til for å være morsom. Men jeg burde ha husket på at Fredrik Retsel aldri forstår morsomhetene mine.

"Mefisto er en meget veloppdragen, innbilt hund", svarte han og gikk ut.

De nærmeste tre kvarterene fulgte jeg ham der han gikk gatelangs i det stille boligfeltet. Han gikk raskt og han gikk som om han gikk alene. Takk og pris for det. Et øyeblikk var jeg redd for at han virkelig trodde han hadde en hund med seg. Selvsagt glemte jeg at Mefisto var en meget veloppdragen innbilt hund. Men jeg så altså bare en liten prest - som til forveksling lignet på en fem-åring på vei til en fjern sandkasse - som gikk med svært bestemte og svært raske skritt til de små bena hans å være. Han gikk flere kvartaler og hadde tydeligvis bestemt seg for ruten på forhånd. Det ble en rundtur av det og da han etter de tre kvarterene skrittet inn sin egen grusgang, til sin egen lille enebolig, var han rød i fleisen, mens det pistrete håret stod som en fuktig krans rundt det lille runde hodet hans.

"Jøss, det var litt av en runde", sa jeg til ham.

"Mefisto gikk så fort. Det var vanskelig å holde følge med ham", gispet presten tilbake og jeg la merke til at han ikke skvatt da jeg tilsnakket ham.

Senere på formiddagen overhørte jeg en telefonsamtale mellom ham og Gjertrid. Bakgrunnen var at Gjertrid hadde som vane - eller uvane om du vil - å ringe hjem til sin hatede og elskede prestemann hver formiddag. Hun ringte gjerne når hun var ferdig med å tilberede lunsjen til hotellets gjester. Da gikk hun likevel bare rastløs rundt på kjøkkenet og hadde lyst til å kaste det meste i veggen. De andre som jobbet der, skygget unna fordi de visste at de kunne bli oppfattet som en diskos og dermed havne i den flisbelagte veggen med et knusende hyl. Gjertrid selv visste om sine tilbøyeligheter, og for å skåne omgivelsene sine mot alvorlige skader, gikk hun heller til telefonen som stod i det lille avlukket som var kjøkkensjefens kontor. Derfra ringte hun ektemannen som hun regnet med var i ferd med å bli spist opp av lik-mark der han satt foran Mac-skjermen. Men han svarte friskere enn vanlig denne dagen:

"Hei kjære venn", sa han og unnlot som vanlig å si "lille venn".

"Har råten nådd hjernen din?" skrek hun inn i telefonrøret som ville ha smeltet dersom ikke plasten var sammensatt på en slik måte at den tåler enorme svigninger.

"Jeg har omsider hørt på deg og har funnet ut at jeg må bevege meg mer. Så jeg har gått en lang tur i formiddag", svarte Fredrik Retsel fortsatt dristig friskt. Riktignok kunne han være ganske frisk når han snakket med sin hustru i telefonen, fordi han ikke fryktet korporlige handlinger når telefonlinjen var i mellom dem, men friskheten hans gjorde henne likevel mer skeptisk enn vanlig. At han i tillegg påstod å ha fulgt hennes råd, gjorde henne dobbelt skeptisk:

"Har du gått en tur?!" brølte hun inn i røret.

"Ja, og det skal jeg gjøre hver dag fremover. Saken er den at jeg har anskaffet meg en hund. Du har jo sagt at jeg må bevege meg mer, og om jeg har en hund som maser for å komme ut for å tisse og annet som hunder må gjøre jevnlig, så regnet jeg med at det ikke var mulig å lure seg unna. Derfor anskaffet jeg meg en hund".

Jeg vet ikke om Fredrik Retsel med vilje hadde oversett Gjertrids aversjon mot firbente kjæledyr – for Gjertrid var en firbent skapning enten til hinder for hennes fremadstormende bevegelse, eller den firbente var et vandrende måltid in spe. Uansett - han svarte henne altså som han gjorde og hun detonerte som ladningen i en Scud-rakett, i den andre enden av telefonlinjen:

"HUND! Dersom du har anskaffet deg hund, Fredrik Retsel, så åker du ut av mitt hjem og hunden vil ende som kinesisk gryterett til kvelds!!"

Svaret han serverte, fikk meg til å innse at han visste hva han gjorde:

"Slapp av Gjertrid! Det er bare en innbilt hund. Jeg bare later som om jeg har en hund slik at jeg kan benytte den som press på meg selv for å gå en tur hver dag".

Hun pustet tungt mot telefonrøret, mens hun fant tilbake til sin normale, rasende tilstand og svarte:

"Nåvel, det var ingen dårlig idé, Fredrik. Det var slett ingen dårlig idé."

"Den heter Mefisto", sa Fredrik Retsel lett og skjønte tydeligvis ikke - dumme mannen - at det var feilaktig informasjon å overbringe fruen på dette stadiet i samtalen. Hun svarte med å kaste et par serveringsfat ut i kjøkkenet og unngikk bare så vidt å kappe hodet av den unge lærlingen som hadde dristet seg inn for å ta oppvasken:

"Har du gitt den jævla innbilte bikkja navn?!" hylte hun så høyt at hotellets direktør for n'te gang vurderte å finne en mindre dyktig, men også mindre hørbar sjef til sitt kjøkken.

"Nei, Gjertrid. Jeg har ikke gitt den noe navn. Det er tross alt bare en innbilt hund. Men den het det da jeg innbilte meg den", svarte han sindig. Hvor tar han det egentlig fra?

Gjertrid blåste lungene sine fri for et par kubikkmeter illsint luft og brøt samtalen ved å stemple ned telefonrøret. Hun så seg rundt for å finne noe som lignet en diskos, kastet en 20 liters kjele - en tom kjele lykkeligvis - over rommet og fylte munnen med en neve banansjokolader som hun hadde oppbevart i forkle-lommen. Hun humret lik en kåt hoppe og måtte av de få som kjente henne, betegnes som usannsynlig fornøyd. De mange som ikke kjente henne, ville påstå at hun hvert øyeblikk kunne drepe med bare tærne.

Er det galskap?

Med vilje lot jeg dem være i fred i noen uker. Jeg anstrengte meg for ikke å tenke på dem - men det var ikke lett. Jeg forsøkte å starte et par andre prosjekter, men fikk ikke liv i de nye personene. De bare puslet rundt på Mac-skjermen min og ble daffere og daffere for hvert ord jeg skrev. Så slettet jeg dem og fortsatte å la være å tenke på ekteparet Retsel.

Midt i november orket jeg ikke vente lenger. Jeg åpnet dokumentet som inneholdt livet deres, men fant ikke Fredrik Retsel foran Internett-kirken sin selv om jeg skrev at det måtte være formiddag og at han måtte ha stått opp. Så fulgte jeg ruten han hadde benyttet gjennom boligfeltet den første gangen, og omlag halvveis fant jeg ham. Han bøyde seg akkurat mot bakken med en plastpose rundt høyrehånden som en hanske uten fingre.

"Hva er det du gjør?" spurte jeg ham forsiktig for ikke å skremme ham. Det var tross alt lenge siden sist jeg hadde snakket til ham. Han så opp med det vanlige flakkende blikket:

"Folk blir så sure når jeg ikke tar med meg bæsjen til Mefisto. Og jeg skjønner dem godt. Kan du tenke deg noe så ekkelt som å tråkke i en hundebæsj?"

"Kan tenke meg mye som er mer ekkelt enn det. Å tråkke på en landmine, å falle foran et tog, å miste kontrollen over bilen nedover Trollstigen, å..."

Han avbrøt meg irritert:

"Ja ja ja. Det er mye trist og leit i verden, men det er likevel unødvendig slurv å la hundens bæsj bli liggende slik at noen tråkker i den".

Han grep rundt en innbilt bæsj, vrengte posehansken rundt den, knøt igjen posen og puttet den i lommen på dunjakken. Først nå la jeg merke til at han hadde på seg en rød og gul dunjakke - tydeligvis helt ny. De skrikende fargene og jakkens betydelige omfang fikk ham til å se ut som en dverg som tjente til livets opphold som gateklovn.

"Fin jakke", sa jeg bare for å si noe.

"Gjertrid kjøpte den til meg. Hun liker ikke at jeg går rundt og fryser, nå som det er blitt kaldere i været. Den jenta tenker nå på alt".

"Kjekk jente", svarte jeg og Fredrik Retsel begynte å gå igjen. Da la jeg merke til hundelenken i venstrehånden hans. Det var en ordinær hundelenke bestående av en tynn, blank kjetting med karabinkrok på hundens ende og en lær-løkke på den andre enden. Fredrik Retsel hadde stukket den lille hånden sin gjennom løkken og trakk lenken etter seg. Jeg kunne se at karabinkroken lagde et ynkelig spor på det grusbelagte fortauet.

"Har du glemt at Mefisto er en innbilt hund?" spurte jeg ham.

"Det er båndtvang. Folk misliker det når en så stor hund kommer byksende mot dem. Ja, mange blir redde. De vet ikke at han er veloppdragen. Tross alt kan han se ganske skremmende ut", svarte presten belærende og satte opp farten som om han ville komme unna de toskete spørsmålene mine. Men så lett var det selvsagt ikke.

«Første gang du gikk ut med ham, sa du at han ikke trengte bånd fordi han er så veloppdragen?»

«Jada, men det vet ikke de vi møter».

"Hvordan står det forresten til med Gjertrid?", spurte jeg det lille bakhodet der det pistrete håret vippet opp og ned over den tykke kragen på dunjakken for hvert skritt han tok.

"Jeg tror vi må skaffe en hund til. Hun vil også ha en god venn hun må lufte hver dag". Jeg himlet med øynene:

"Kan du ikke la henne få lufte Mefisto?"

"Mefisto er ikke helt trygg på henne - og jeg forstår ham godt. Han knurrer når hun nærmer seg. Antagelig må vi anskaffe en liten hund til Gjertrid - en liten tispe. En dachs eller noe annet smått".

"De vil bli litt av et syn", forsøkte jeg meg.

"Avgjort", svarte Fredrik Retsel og økte farten ytterligere –han forsøkte helt tydelig å gå fra meg.

"Hva med en innbilt undulat!" ropte jeg etter ham og lot ham få følelsen av at han virkelig kunne gå fra meg. Han fnøs:

"Det hadde i hvertfall sett fjollete ut. Om store Gjertrid skulle gått tur med en undulat".

"Innbilt undulat, Fredrik Retsel! Vi snakker om en innbilt undulat!" Men han svarte ikke. Han skrittet målbevisst hjem, låste seg inn etter å ha kastet bæsj-posen i søppelkassen, hengte fra seg hundelenken på en nymontert krok ved utgangsdøren, og klødde den innbilte hunden grundig bak et innbilt øre. Før han gikk inn på arbeidsrommet sitt og åpnet data-kirken sin, fylte han friskt vann i en hundeskål på kjøkkenet, og tømte tørrfór i en annen, mens han småpratet som om han henvendte seg til et barn:

"Nå skal pappas lille snuskelusk få nytt vann, og her er nammenam du kan kose deg med".

Det er egentlig ganske spennende å skrive om gale mennesker, nettopp fordi de er gale og kan finne på de merkeligste ting. Men i dette tilfellet synes jeg det er mer skremmende enn spennende. Fredrik Retsel var i utgangspunktet ingen gal mann - selv om forholdene i livet hans var slik at han burde være gal. Jeg hadde tenkt at han skulle utvikle seg til en sterk, høyreist - mentalt sett - person. At jeg bragte inn den innbilte hunden, var tydeligvis et alvorlig feilgrep fra min side. Men jeg gjorde det bare for å la mannen få anledning til å trekke litt frisk luft hver dag. Ikke for at han skulle vippe over og bli fullstendig sprø. Og jeg vet ikke hva jeg skal gjøre dersom han insisterer på å anskaffe en liten innbilt dachs til Gjertrid. Fanken heller, dette skulle ikke bli en jævla kennel - endatil en jævla innbilt kennel. Nei, tiden er vel moden for å slette hele dette prosjektet fra harddisken.

Nå sitter han foran Internett-kirken sin og har åpnet et spørsmål fra en innsender. Jeg venter med å slette til jeg ser hva spørsmålet går ut på.

"Hvorfor lar Gud oss leve? Hva er egentlig meningen med livet? Hilsen Ragni 18 år".

Residerende kapellan Fredrik Retsel så som vanlig opp i taket mens han gjentok spørsmålet høyt.

Jeg svarte kjapt uten å tenke:

"Hensikten med livet er å lære mest mulig om alt mulig. Den enkelte sjel skal tilegne seg kunnskaper om godt og ondt for å kunne vokse på det og for å kunne utrette noe".

Fredrik Retsel ble ikke så engstelig som tidligere, men lagde en tenksom trutmunn, nikket og lot fingrene løpe over tastaturet da han skrev svaret til 18 år gamle Ragni:

"Hei Ragni.

Gud har en plan med deg. Han vil du skal oppleve mest mulig i livet ditt. Mye av det du opplever er trist, men noe er også hyggelig. Alle opplevelsene dine gir deg kunnskaper du ikke hadde før du hadde opplevelsene. Du kan komme til tider i livet da alt kan løses ved at du anskaffer deg en innbilt hund. Da vil du lære deg at også det som ikke finnes, har liv.

fred i sinnet

fredrik r

res.kap."

Han trykte på "send" og Ragni hadde fått sitt kanskje etterlengtede svar. Hun ble antagelig ikke så veldig opplyst i hodet sitt av det, og ikke tror jeg det hjalp henne nevneverdig i hennes søken etter sannheten heller. I det hele tatt: Jeg ble ble svært urolig og sa det til kapellanen:

"Var det egentlig et godt svar til ei ung jente som ville vite hva hun skulle gjøre med livet sitt? Anskaffe seg en innbilt hund?! Nå må du skjerpe deg, Fredrik Retsel! Jeg kan komme til å la torden og lynild hjemsøke det lille hodet ditt!"

Han oppfattet heldigvis at jeg var sint på ham. Han krøket seg sammen i stolen og så plutselig ut som om han virkelig var i ferd med å råtne, selv om han den siste måneden i livet sitt hadde jobbet iherdig for å unngå nettopp det. Stemmen hans var liten og nesten hviskende da han svarte:

"Hunden har vært til god hjelp for meg. Jeg beveger meg og jeg får tid til å tenke. Så hvorfor kan den ikke også hjelpe andre?"

Jeg var ikke overbevist om at "hunden" hadde vært til så god hjelp for ham, og fortalte ham det.

"Men jeg råtner ikke lenger", forsøkte han seg. Jeg stønnet og tenkte meg om før jeg svarte:

"Greit Fredrik Retsel. Nå kommer tiden til å gå veldig kjapt forbi deg. Jeg akter å bringe deg, Gjertrid og den forbaska hunden fram til neste sommer i løpet av et par setninger. Så får vi se hvordan det står til med deg og dine da. OK?"

Han virret engstelig med hodet og fingret med tastaturet foran seg - som et barn som var tatt på fersk gjerning mens det puslet med seg selv.

Månedene gikk. Julen ble feiret i det retselske hjem i pakt med de beste tradisjoner. Det innebar betydelig foring og voldsomt inntak av øl og sprit. Bare Gjertrid inntok det siste, men for hennes del innebar ikke et slikt inntak noen fare ettersom den store kroppen bare omgjorde alkoholen til vann og kalorier uten at hodet hennes ble farlig påvirket. Fredrik Retsel fikk et par spaservennlige støvletter i presang av sin hustru, mens hun fikk et sett nye kaseroller av ham. De gamle var såvidt velbrukte og bulkete som følge av fruens hang til innendørs kast, at det var på høy tid å bytte dem ut.

Nyttårsaften tilbragte kapellanen foran skjermen fordi nettopp denne dagen og kvelden var høysesong for tåpelige spørsmål fra tåpelig troende. Gjertrid var ute i den isdekte hagen allerede ved 16-tiden og skjøt opp voldsomme og svært kostbare raketter som tidvis skjenet ut av kurs og truet med å antenne hustak og biler i nabolaget. Da en politipatrulje ble dirigert til utskytningsplassen ved 19-tiden, ble de mottatt av en bredbent pyrotekniker som med nevene dypt begravet i hoftefeste, bekjentgjorde at "folk ikke lenger hadde sansen for litt moro". Politibetjentene torte ikke gå ut av bilen en gang, men nøyde seg med - via et nedrullet bilvindu - å formane den enorme damen til litt mer sindig utskyting. I det politibilen rygget ut innkjørselen, tente hun lunten på en megabombe med stjernedryss, vippet utskytningspinnen litt over på siden og brølte sinnssykt henrykt da politibilen i et knallende øyeblikk ble overrstrødd med gnistrende stjerner.

Fredrik Retsel betalte fruens bot uten å mukke allerede den første uken i det nye året. Han fortsatte å gå sine daglige turer - men innså at det var han som gikk tur - ikke noen innbilt hund (nå skal jeg få satt en stopper for hundegalskapen til kapellanen). Turene gjorde ham godt og han fikk ny energi som han benyttet til å gi enda bedre svar til de mange besøkende i Internett-kirken.

Det ble vår i landet og solen varmet både liten og stor i det retselske hjem. La oss si at det er i mai - ja det er i mai. Bjerken har lysegrønne museører, småfuglene skriker og parrer seg uhemmet over hagene i boligfeltet, de første fluene er knust til ekkel grøt og snøklokkene har allerede visnet i solveggene. Nå avlegger jeg dem et besøk igjen.

Fødsel

Gjetrid satt på en taburett på kjøkkenet. Det var umulig å se den lille taburetten under hennes omfangsrike legeme, men jeg antok at den måtte være der - ikke en gang gale Gjertrid kan sitte i løse luften. Hun satt helt stille med de store nevene hvilende på de tømmerstokk-tykke lårene som var tildekket med et blomstret skjørt som kunne ha rommet en gjennomsnitts-familie på campingtur. Hun stirret henført på en avlang, flat kurv som bortsett fra et lite pledd og et lekedyr i rosa plast, var tom. Jeg så på klokken på komfyren. 11.15. Damen burde ha vært på jobben i full sving med å kaste tallerkener og lage lunsj.

Fredrik Retsel kom listende inn på kjøkkenet.

"Hvordan går det?" hvisket han.

"Nå får han seg et eller annet rundt ørene", tenkte jeg da damen løftet høyrehånden. Men i stedet for å forme en snøskuffe som hun deiset til ektemannens lille hode med, løftet hun en pekefinger opp mot de store leppene og hvisket tilbake:

"Hysj. Tror det er like før".

Fredrik Retsel satte seg på gulvet ved siden av kurven. Dersom han hadde satt seg oppi, ville den akkurat ha rommet ham. Andektig stirret også han ned i kurven.

Jeg ble selvsagt svært nysgjerrig og plasserte meg i taket rett over kurven. Fortsatt så jeg bare pleddet og lekedyret som tydeligvis skulle forestille en rosa giraff. Jeg skvatt da Gjertrid plutselig løftet begge hendene sine og plasserte dem på hvert sitt dissende kinn med et betydelig klask, mens hun utbrøt hest:

"Nå! Se! Der ser jeg hodet!"

"Sin fars farge", hvisket Fredrik Retsel og lente seg nærmere.

Jeg burde selvsagt ha forstått det tidligere, men nå innså jeg hva som foregikk. Det var en fødsel. En forbanna innbilt hunde-fødsel. De hadde anskaffet en innbilt dachs-tispe til fruen, og hjemmets to innbilte kjøtere hadde hengitt seg til rå elskov med innbilte valper som resultat. Et øyeblikk tenkte jeg at det måtte bli et forferdelig avkom med en dachs som mor og en stor collie som far, men måtte riste på hodet for å klarne tankene litt. Herregud, det dreide seg om innbilte hunder! måtte jeg minne meg selv om.

Jeg trakk meg tilbake for å irritere meg i fred uten å se på de to gærningene ved den tomme kurven. Her hadde jeg latt et halvt år passere dem i løpet av noen setninger. I disse setningene hadde jeg ikke nevnt et ord om en ny hund, og langt mindre at de to fantasifostrene skulle gyve løs på hverandre med parring som formål. Og hvordan i alle dager hadde en stor collie-han maktet å parre seg med en liten dachs-tispe? Hadde hun stått på stuebordet, eller hadde noen løftet opp tispen? Hadde rett og slett Fredrik og Gjertrid deltatt aktivt for å gjennomføre parringen? Jeg grøsset - ikke minst fordi spørsmålene mine tyder på at jeg selv er i ferd med å bli grepet av denne galskapen.

Og så jeg da, som svært bevisst unnlot å skrive noe om den forbaska hunden - innbilte hunden - for å fjerne den feiltagelsen - min feiltagelse - fra Fredrik Retsels verden. Likevel skjedde altså underet der inne på kjøkkenet. Den eneste rasjonelle forklaringen jeg kunne finne, var at Gjertrid og Fredrik Retsel hadde overtatt styringen selv. Jeg bannet nesten like langvarig som Gjertrid kunne når hun var i godlune, og visste at jeg hadde to muligheter:

1)Jeg kunne slette dem fra harddisken.

2)Jeg kunne la dem fortsette å leve der inne og følge med på hva de fant på neste gang, og gangen etter der igjen.

Alternativ 1 innebar at de forsvant fysisk fra den tekniske innretningen der jeg hadde nedtegnet hva hodet mitt hadde skapt. Men jeg kunne ikke slette dem fra hodet mitt. Der inne ville de fortsette å finne på ny galskap - men uten at jeg fikk anledning til å foreta forsøksvise korreksjoner. Det var en tanke jeg likte dårlig, og den bragte meg direkte til alternativ 2. Jeg kunne like gjerne la dem fortsette å leve også på harddisken. Tross alt er jeg glad i vanvittige TV-serier. Slike som sendes en gang i uken - og med reprise senere på kvelden en annen ukedag. Nå hadde jeg min egen TV-serie gående ustanselig. Jeg behøvde ikke være avhengig av å passe klokken for å slå på TV-apparatet til riktig tid, men kunne slå på Mac'en når jeg selv ville og beskue det merkelige de fant på. Jeg hadde dessuten det betydelige fortrinn i forhold til en vanlig TV-serie-tilskuer, at jeg kunne gripe inn i handlingen - selv om de handlende personer tydeligvis ga mer eller mindre blaffen i meg etterhvert. Dessuten hadde jeg et annet og selvsagt mye større fortrinn: Fredrik Retsel trodde det var Gud som snakket til ham, når jeg av og til kontaktet ham.

Som du skjønner, valgte jeg alternativ 2 ettersom det viste seg å være det eneste alternativet. Det var kanskje dumt gjort av meg - i skrivende stund vet jeg ikke. Men om så er tilfelle trøster jeg meg med at selv en gud kan gjøre en feil av og til.

Skremmende søtt

Gjertrids lille dachs - hun hadde gitt den navnet Musette - fikk fire valper, og jeg hørte at ekteparet Retsel omtalte fødselen som enkel. Jeg ville trodd at en dachs som blir svanger med en collie, ville få noen enorme valper, og at fødselen av den grunn ville bli en grusom opplevelse for både den fødende og de som bivånte den. Men nå skal du ikke glemme at dette var en innbilt fødsel hos en innbilt hund. Herregud, nå må ikke du også miste grepet på dette! Det er nok at jeg har vanskelig med å følge med i svingene her.

Gjertrid hadde krevd og fått innvilget fødselspermisjon fra jobben. Selvsagt gjorde hun det. Hotelldirektøren hadde ikke mot nok til å be om en legeattest som bekreftet at hans monstrøse kjøkkensjef var gravid. Han orket ikke en gang tenke på situasjonen DA hun ble gravid, for han visste hvordan ektemannen hennes så ut. Men han var helt sikker på at den store kroppen til fru kjøkkensjefen ville kunne romme flere små-retsler uten at det ville synes utvendig. Heller ikke DEN tanken orket han å dvele ved, men likevel så han for seg Gjertrid Retsels livmor som en normalt stor garasje hvorfra det tøt ut nyfødte stridsvogner. Kanskje ikke så rart at hotelldirektøren bare undertegnet permisjonssøknaden med en signatur som var mer uleselig enn vanlig, og straks kontaktet et vikarbyrå og fikk tak i en vikar for sin dyktige, men svært farlige kjøkkensjef.

Jeg var sikker på at de fire små valpene - de fire små og INNBILTE valpene - til INNBILTE Musette, etter kort tid ville ende sitt liv som INNBILT kliss av knuste valper på den ene kjøkkenveggen i det retselske hus. Matmor hadde alltid ansett kjøkkenet for å være et tempel for tilbedelse av guden Mat, og all tilsmussing av utenforstående i dette tempel, ble alltid slått ned på med fundamentalistisk voldsomhet. Det hadde Fredrik Retsel selv erfart ved et par anledninger, før han lærte seg å skylle ut av kaffekoppen sin før han satte den ned i oppvaskkummen. Tenk deg da at fire små valper - INNBILTE valper - begynner å kreke seg rundt i tempelet. En ting er at det må være vanskelig å unngå å tråkke på fire små INNBILTE valper når man går rundt med fotblader som hver er på størrelse av en velvoksen breiflabb. Noe helt annet er at selv INNBILTE valper både pisser, driter og gulper om det er aldri så INNBILT. Og du kan ikke forvente at de forstår at den slags skal skje på avisen som ble brettet ut ved siden av Musettes kurv.

Jeg var altså sikker på at valpene ganske snart ville henge som INNBILT søl på en av veggene, og at kretsmesteren i diskos ville rive ned det meste av inventaret da hun kom brasende inn til ektemannen med dramatiske hulk og med en streng - for å si det forsiktig - ordre om at han måtte skrape bort elendigheten.

Alt dette skriver jeg bare for å vise at jeg ble ualminnelig overrasket - og kanskje fikk tilbake litt tro på menneskeheten - da jeg så at enorme Gjertrid faktisk hadde et hjerte som bestod av mer enn rått kjøtt. For hun tolererte både INNBILT bæsj, tiss og gulp. Og hun gikk over gulvet i sitt tempel med forsiktige skritt. Hun hadde full kontroll over hvor hun plasserte de drepende fotbladene sine. Hun gikk over fra å lage dramatiske middager med mange retter, til å lage noe smågodt til residerende kapellan Fredrik Retsel, fordi hun benyttet det meste av dagen til å sitte på den stakkars lille taburetten og stirre på sine INNBILTE små.

Så må jeg ikke glemme å nevne den stolte faren. Altså den INNBILTE Mefisto.

Gjertrid og Fredrik lot ham ikke slippe inn til sine nyfødte valper før etter et par døgn. Men da han omsider kom inn på kjøkkenet, hørte jeg hvordan de tilrettela situasjonen for ham. De hadde børstet de små, de hadde børstet den tidligere kåte tispen og de hadde plassert hele familien oppe i kurven der de små angivelig diet sin INNBILTE mor.

Nei dette blir sprøtt - men la gå - det var altså hva som skjedde.

Så slapp de inn Mefisto som i følge Fredrik Retsel hadde stått utenfor kjøkkendøren de siste par døgnene og pepet hjerteskjærende. Da den INNBILTE, store collien fikk komme inn, gikk han etter sigende stille bort til kurven, presset sin INNBILTE snute mot snuten til den INNBILTE, men tidligere kåte tispen, Musette. Deretter hadde han slikket hver jævla valp så grundig at både Gjertrid og Fredrik hadde bedt ham holde opp. De var muligens engstelige for at han enten ville ete dem av pur kjærlighet, eller at han hadde pedofile tendenser.

Da Mefisto i følge de to retseler, etter slikkesekvensen - den INNBILTE tungen var formodendtlig dekket med INNBILT valpehår - satte seg ned og så henført på tispe og valper, var de enig om at den INNBILTE collien følte ekte farskjærlighet.

Jeg gir meg over. Det er selvsagt ganske søtt, det hele. Men det er skremmende også. Hva blir det neste de innbiller seg? Kan noen ha en slik fantasi at de skaper seg levende vesener av ingenting og til og med får de skapte vesener til å skape nye levende vesener? Nei, dette tør jeg ikke tenke på mer. For i bakhodet mitt hvisker det nå en tanke jeg ikke burde skrive ned. Jeg burde overhode ikke formidle hva jeg tenker på, nemlig at Gjertrid og Fredrik Retsel med den INNBILTE hundefødselen også innbiller seg en menneskefødsel. Er det slik at de forsøker å lure meg til å skape dem et INNBILT barn? Eller er det slik at de håper jeg vil gi dem et barn som er virkelig i deres verden?

Faen også. Nå har jeg skrevet det. Jeg klarer ikke å holde fingrene i ro når jeg her foran tastaturet overmannes av en tanke. Jeg bare skriver den ned uten å tenke på konsekvensene. Nå har de antagelig oppdaget den allerede. Men jeg kan heldigvis minne dem om at deres sex-liv vanskelig lar seg gjennomføre på grunn av diskos-dronningens evindelige hang til å kaste småting.

Samtidig vet jeg at det er hull i resonnementet her. Jeg skriver om dette som om jeg tror de kan lese det jeg skriver. Og en slik evne har jeg aldri gitt dem. En slik evne ville jeg overhode ikke drømme om å gi dem. Jøss, når jeg ruller tilbake og leser det jeg har skrevet, ser det ut som om jeg tror de lever på skjermen og i hodet mitt. Dette skal bli små-snacks for psykologen jeg vil måtte komme til å oppsøke!

Dypfølt ønske

En formiddag fulgte jeg etter residerene kapellan inn på hans arbeidsrom. Jeg hadde hengt oppunder taket i flere dager og sett hvordan Gjertrid stelte med de små INNBILTE, og foret den INNBILTE moder med ren biff. Musette skulle bli sterk etter fødselen. Det var selvsagt søtt å se den store kvinnen ta seg så pent av de små INNBILTE. Men det ble trøttende i lengden. Så derfor fulgte jeg i stedet etter residerende kapellan og så på at han åpnet de mange spørsmålene i "sakristiet". Han lot blikket fare over overskriftene til alle de innkomne, så plukket han ut et:

"Jeg lengter etter et barn, men jeg vet ikke om jeg kan få noen. Vil Gud hjelpe meg? Hilsen lengtende 35-åring".

For første gang på lang tid lot jeg stemmen min fylle rommet rundt Fredrik Retsel:

"Noen må leve uten barn, fordi det er viktig å la noen oppleve ensomheten uten barn i denne tilværelsen. Opplevelsen vil gjøre dem sterkere og i stand til å gjennomføre mors- og farsrollen på en bedre måte i neste tilværelse".

Jeg var ganske fornøyd med svaret. Men Fredrik Retsel hadde begynt å svare på tastaturet sitt før jeg hadde snakket ferdig. Det var svært urovekkende. Hadde han ikke hørt meg? Eller gadd han rett og slett ikke høre på meg lenger? Da jeg leste svaret hans, forstod jeg at det var en kombinasjon:

"Kjære lengtende 35-åring.

Gud er av og til en luring. Når du ennå ikke har fått barn, så skyldes det at du ikke har vært moden for det, og Gud synes i ditt tilfelle det er praktisk at du er mest mulig moden for barnet når det fødes. Du kan selvsagt skape ditt eget innbilte barn og leve med det, men du vil snart oppdage at samfunnet rundt deg ikke aksepterer det. Du vil få problemer når du skal ha barnehageplass, for ikke å snakke om når det skal begynne på skolen. Mitt råd til deg er derfor ganske enkelt: Ikke BE Gud om et barn, men KREV det. Når du først tør kreve det, så er du moden nok.

fred i sinnet

fredrik r

res.kap."

Så sendte han svaret til den lengtende og antagelig kommende mor. Egentlig ble jeg ganske stum over svaret hans. Ja, det tok meg en halvtimes tid før jeg kunne skrive denne kommentaren. Først trodde jeg - gud hjelpe meg - at galningen aktet å anbefale et innbilt barn. Men han har tydeligvis forstått at innbilte hunder og nå barn, kan være problematisk for følelselivet. Riktignok synes det som om de innbilte hundene til herr og fru Retsel har hatt en positiv innvirkning på utviklingen av deres personlige følelsesliv. Men hva om alle i hele verden plutselig la seg til innbilte hunder, for ikke å snakke om innbilte barn? Jada, det ville selvsagt ha en positiv effekt på hundebæsj-problemet på offentlige veier og i parker, og det ville selvsagt ha en enda viktigere positiv effekt for befolkningsøkningen som ser ut til å bli vår sivilisasjons egentlige utslettende atombombe. Men for det enkelte menneske, vil det antagelig i det lange løp bli frustrende å kjefte på en innbilt tenåring som kommer innbilt fordrukken hjem fra en innbilt fest sammen med andre like innbilte tenåringsvenner.

Jeg vet ikke om jeg orker skrive mer om dette. Nei det gjør jeg ikke. Saken er at Fredrik Retsel må ha forstått min reaksjon. I alle fall vendte han ansiktet sitt opp mot taket og smilte mot det punkt der han mente jeg måtte befinne meg. Han tok riktignok litt feil av retningen, men smilet var ikke ondt eller "der ser du", eller på noe annet vis negativt. Det var bare et varmt smil som han ønsket å sende meg. Jeg tror han ville formidle at han ikke var så dum som jeg hadde trodd at han var. Og akkurat det måtte jeg si meg enig med ham i.

Så var det at det detonerte en tanke midt i hodet mitt. Detonasjonen var såpass kraftig at den truet med å rive ned veggene som holdt hjernen min på plass: Han ville ha meg til å la dem føde et barn!! Residernede kapellan Fredrik Retsel ønsket å bli far til Gjertrids barn!! Hvilken grusom tanke!! Og hvilken grusom skjebne for et lite barn!! Å vokse opp med verdens styggeste par som foreldre!!

Nå brekker jeg meg - unnskyld meg et lite øyeblikk.....

Nå er det over, men jeg har innsett at Fredrik Retsels svar til den lengtende 35-åringen, egentlig var myntet på meg....og nå skjønner jeg plutselig noe mer: "Lengtende 35-åring" kan ha vært Gjertrid selv! Hun kan ha sendt spørsmålet til Retsels Internett-kirke, og ettersom hun ser på alt med data som fullstendig uinteressant, må hun hatt hjelp fra sin mann - den kommende barnefaren.

Og en ting til: De må ha planlagt dette grundig. De må på et vis ha visst at jeg ikke ville dukke opp før akkurat nå!

En annen liten detalj er også interessant: De kunne jo bare ha satt i gang med å lage dette barnet sitt uten at jeg visste noe. De fikk jo bikkjene sine til å yngle uten at jeg var delaktig. Så hvorfor kastet han seg ikke bare på og klamret seg til den gyngende buken, og holdt seg fast der til han fikk avlevert arvestoffet sitt før han havnet i bæreveggen? Jo - haha - fordi de innerst inne vet at det er jeg som styrer denne butikken! Nydelig! Nå begynner det å likne noe. Javel. Om det er slik, så skal jeg la dem få bli foreldre da. Kan du merke at jeg til og med har gåsehud på fingertuppene når jeg skriver dette? Men det er jo en uhørt tanke: At Gjertrid skal bli svanger på naturlig måte med Fredrik, og at hun skal føde et barn som hvert sekund i livet vil friste henne til å slynge det som en diskos, ut på tilværelsens friidrettsbane. Det er ikke slik man behandler barn i vår verden - uansett hvor snørrete, tissete, grinete og illeluktende de er. Barn er små mennesker som trenger en masse omsorg. Det vet du og jeg, men jeg tviler sterkt på Gjertrids forståelse av begrepet «omsorg».

Fredrik Retsel satt fortsatt der og gliste mot taket, mens jeg tenkte dette. Så sa han plutselig noe som fikk meg til å trykke ned diverse trykkleifer. Det var ikke først og fremst det han sa som overrasket - ja nesten skremte meg (OK, det skremte meg) - men at han i det hele tatt åpnet kjeften og tok seg den frihet å tilsnakke meg. Før hadde han bare svart, når jeg tilsnakket ham. Men nå tok han altså et initiativ overfor meg - overfor det han trodde var Gud. Han sa:

"Det går an å leve med innbilte hunder og innbilte valper, men et barn må være ekte. Det må være et resultat av oss, og jeg tror vi er klar for det nå. Så om du kunne hjelpe oss til å få det til verden - til tross for at du har gjort forholdene ganske vanskelige? Jeg mener det med diskosen og så videre?"

Så senket han hodet og stirret stivt på skjermen sin, som om han visste at han hadde vært usannsynlig frivol overfor sin gud, og det hadde han jo også vært. Men jeg hadde allerede bestemt meg for å være god, så jeg svarte ham ikke. Jeg bare forlot ham med usikkerheten sin. Jeg tenkte at han fikk fikse opp i detaljene selv. Jeg ville rett og slett ikke ha noe med akkurat de detaljene å gjøre, men jeg skulle ikke nekte ham noe resultat. Egentlig ble jeg mer og mer spent på nettopp resultatet.

Et ønske

Til tross for min spenning, ville jeg ikke la dem komme fram til resultatet for lettvint. De hadde lurt meg med bikkjene sine - og de innbilte valpene vokste seg store og friske uten min innvirkning. Det var i alle fall hva de sa. Jeg kunne rimeligvis ikke kontrollere veksten til dyrene ettersom jeg ikke så dem.

Men jeg skrev tiden kjapt to år forbi dem. I løpet av denne tiden dempet Gjertrid sin lyst til å kaste alt mulig, slik at hun i det minste gikk utendørs når hun gjorde det. Men på en plen i et boligfelt er man ikke fullstendig avsondret fra resten av verden og naboene klaget seg i mellom på stadig å få gressklippere, hageheller og opprevne stauder gjennom panoramavinduene, på og gjennom terrassegulvet, eller inn gjennom toalettvinduet mens de satt i andre tanker. Ingen av dem torte selvsagt klage til kilden for plagene, men en av dem oppdaget muligheten for å sende en forespørsel til sakristiet i Internett-kirken.

En vårdag - trekvart år etter at jeg begynte å la tiden fyke forbi dem igjen - fikk residerende kapellan Fredrik Retsel denne forespørselen til kirken sin:

"Mener Gud vi skal tolerere alle andre menneskers adferd? Skal jeg finne meg i til stadighet å måtte skifte ut glasset i stuevinduet fordi det står i veien for en annen persons lyster? Hilsen engstelig 56-åring".

Fredrik Retsel som på daværende tidspunkt hadde vært så lenge uten min hjelp, at han helt hadde kuttet ut å lese spørsmålene høyt med ansiktet vendt mot taket, svarte umiddelbart uten å tenke seg om:

"Kjære engstelige 56-åring. Svaret på ditt første spørsmål er: JA. Svaret på ditt andre spørsmål er: NEI. Samlet er mitt svar som følger: Du må akseptere at andre mennesker oppfører seg annerledes enn deg, og når noen slår deg i ansiktet, så er det bedre å tilby et nytt slag enn å slå tilbake. Men hverken du eller ditt forsikringsselskap vil finne det rimelig at du stadig må sette inn nye vinduer fordi det står i veien for andres lyster. Og da tror jeg du mener at noen andre stadig har lyst til å knuse det på en eller annen måte. Jeg synes kanskje du opptrer litt for defensivt i denne situasjonen. Hvorfor ikke nevne overfor vedkommende som stadig knuser dine vinduer, at du innerst inne finner det ubehagelig?

fred i sinnet

fredrik r

res-kap."

Og dagen etter så jeg naboen - han var stadig en engstelig 56-åring - skreve over det lave gjerdet mellom sin eiendom og Retsels. Han gikk forsiktig som om han var redd for å etterlate spor eller fordi han fryktet at gresset ville skrike opp når han tråkket på det. Kanskje han også var engstelig for at det skulle ligge landminer i jorden. Før han rakk fram til inngangsdøren, ble den revet opp og Gjertrid fylte hele åpningen pluss en hel del mer. Den engstelige 56-åringen var blitt en likblek og redselsslagen 56-åring, men sannelig tok han mot til seg og fremsa sitt ærend likevel. Jeg beundret fyren der han stod og tvinnet de hvite kontorfingrene sine - som om han forsøkte å flette et knippe urøkte wienerpølser - og så ned i trappebetongen.

Gjertrid må også være blitt overmannet ev en viss beundring - for ikke å si at hun ble svært overrasket. Hun svarte selvsagt støyende, men mindre støyende enn normalt, og hun kastet ikke den vettskremte 56-åringen over til neste kvartal. Jeg hørte ikke alle ordene hennes, men jeg forstod at hun rett og slett var forundret over at noen i det hele tatt hadde lagt merke til hennes interesse for diskoskasting. At denne interessen skulle ha vært en plage for noen, hadde hun aldri tidligere hørt, og den siden av saken hadde hun derfor heller aldri tenk på. Deretter ba hun den vettskremte som trodde at hans siste time var kommet, inn til kaffe. Da han tilsynelatende nølte - men egentlig ikke maktet bevege seg på grunn av dødsangst, tok hun - til henne å være - et høflig tak i bukselinningen hans og løftet ham innenfor. Da han kom ut igjen etter en halv time, snudde han seg i døren, vinket med den ene hånden og smilte med hele kroppen. Jeg hørte hvordan han takket og så hvordan han bukket hele veien tilbake til sikker grunn på sin egen eiendom.

Dette er diplomati et nøtteskall: Innhent råd og følg dem selv om motstanderen kan synes å være skremmende. Fantastisk.

* * *

Jeg lar månedene rase videre og ser at Gjertrids kastemani reduseres ytterligere. Men hun får ofte rykninger i den svære høyrearmen sin og fyrer av en innbilt diskos. Ved et par anledninger har Fredrik Retsel stått i veien for armen og er blitt dratt med i dragsuget. Da har hun bykset fram til nedslagsfeltet og løftet opp sin lille, hardt prøvede ektemann og dekket hele ansiktet hans med de store, våte leppene sine. Det ser farlig ut - som det motsatte av den livgivende munn-til-munn-metoden.

Så er det gått to år og det er atter en vakker vår på denne kant av landet.

BrrRRolp

Jeg tør ikke ta meg inn i huset direkte, men sirkler over boligfeltet i stor høyde. Og der nede ser jeg en liten fyr med fritidsdress. Han går den vante hundelufte-ruten med seks hundelenker slepende etter seg.

Jeg stuper ned mot ham og henger like over hodet hans da jeg spør:

"Mye arbeid med så mange bikkjer?"

Presten skvetter ikke, men vender ansiktet mot himmelen, smiler og sier:

"Er det deg? Hyggelig å se deg igjen"

"Se meg? Du kan ikke se meg Fredrik Retsel!"

"Beklager, det er bare en talemåte. Men hyggelig er det uansett. Joda, det er mye arbeid med dem, men det er mest hygge. Nå som vi endelig har fått familieforøkelsen, må jeg ta meg av alle seks. Gjertrid har ikke orket å gå sine daglige turer de siste månedene".

"Så dere har fått barn?" Jeg later som om jeg er overrasket og det overrasket ham:

"Vet du ikke alt som foregår?"

"Bare en spøk, Fredrik, bare en spøk – en talemåte. Men fortell meg det med dine egne ord likevel. Jeg liker å høre hvordan du opplever det".

"Det var jo et sjokk", sier han, bøyer seg og legger en plastpose rundt en innbilt bæsj. Han har lommene fulle av sammenknyttede plastposer allerede.

"Et sjokk?" Jeg trodde faktisk at Fredrik Retsel var litt bedre opplyst enn at han skulle la seg sjokkere av en barnefødsel. Han hadde tross alt vært til stede under en hundefødsel - riktignok en innbilt sådan - men likevel.

Han setter seg på en krakk som står oppstilt på en bussholdeplass, formaner de seks bikkjene sine til å sette seg på bakken og lar de små bena sine pendle fram og tilbake. Så begynner han å fortelle med naken stemme. Han unnlater heldigvis å redegjøre om selve unnfangelsen. Gjertrids graviditet kan han heller ikke si stort om ettersom hverken fruen eller Retsel selv hadde hatt mistanke om at noe nytt vokste bak fruens omfangsrike bukskjold. Men julaften hadde hun følt seg litt døsig etter å ha skuffet i seg tre kilo saftig ribbe med sprø svor, et lite berg hjemmelaget surkål, 20-30 poteter, en stor bolle riskrem samt en flaske Juleakkevit. Ingen av dem hadde funnet døsigheten påfallende og da Gjertrid veltet seg ned på deres enorme divan for å ta en lur, hadde Fredrik ryddet av bordet og lagt pakker under juletreet.

"Hva ga du henne?" spør jeg nysgjerrig.

"Det er vel egentlig uvesentlig i denne sammenheng, men jeg ga henne en sparkebukse".

Jeg må glise for meg selv. Ser for meg Gjertrid i sparkebukse. Dette må være et resultat av kapellanens noe spesielle seksuelle lyster. Han ønsker å iføre sin viltre hustru et barneplagg for dermed å få henne til å forstå at hun skal oppføre seg like ufarlig som et barn. Sparkebuksen måtte utvilsomt ha vært med både frekke blonder og pirrende bånd, og åpninger både her og der. Jeg klarer ikke å holde tilbake et knis.

"Den var lysegul, for vi visste ikke om vi ville få gutt eller jente. Vi ønsket oss barn så inderlig at vi bare ga hverandre slike presanger det siste året. Men så fryktet vi at det ikke skulle skje." Han er trist i stemmen, og jeg er ikke så rent lite flau på vegne av min skitne fantasi. Jeg får samtalen bort fra sparkebuksen:

"Men så skjedde det noe?"

"Jeg hørte et merkelig plopp", svarer han.

"Et plopp?"

"Ja, eller kanskje det motsatte av et plopp".

"Mener du et ppolp?"

"Kanskje heller et brrRRolpp".

"Javel - et brrRRolpp. Men hva var årsaken til lyden?"

"Jeg hadde fått en sønn".

"Duverden. Det gikk raskt. Og så på julaften - det gir assosiasjoner, Fredrik".

"Så var det et nytt brrRRolpp, og et nytt og et nytt og et nytt...".

"Gjertrid har nok vært full av luft, skal du se".

"Nei, hun var full av barn. Da det virket som om hun var ferdig med å brrRRolpe, talte jeg dem. Det var 10-12 stykker".

"Var det...., men jøssenamn da mann, du må da vite hvor mange det var!" Jeg sier hele setningen selv om jeg er målløs.

"Så talte jeg dem en gang til. La dem etter hverandre på salongbordet og da var jeg sikker på at det var 12. 12 gutter. Det var et styr å få klippet av navlestrengene og binde for, få vasket dem og bli kvitt den enorme morkaken, men Gjertrid hjalp meg da hun våknet av luren sin".

"Hun har alltid vært hjelpsom".

"Det gikk veldig greit, og hun har melk nok i massevis til alle sammen".

"Det tviler jeg ikke på".

"Men de må ligge i kø. Vi fester en kølapp til dem ved hvert stell, så vet vi hvem som står for tur til påfyll. Det er en lykke å bli pappa", sier Fredrik Retsel tamt og stirrer tomt ned på sine seks innbilte hunder. En tanke slår meg og jeg føler lettelse for den utslitte pappas del:

"Men de er jo bare innbilte barn, Fredrik! Jeg har selvsagt for lenge siden innsett at det var dumt av meg å sette deg på tanken om en innbilt hund. Men jeg hadde ikke i min villeste fantasi - og den kan være ganske vill - innbilt meg at du ville gå så til de grader opp i det innbilte hundeholdet. Du fikk til og med Gjertrid med på det - bare det er ganske godt gjort, Fredrik. Men altså: Fra å ha innbilte hunder til å føde 12 innbilte sønner, er et ganske stort sprang. Det er såvidt stort, Fredrik, at jeg tror jeg må ta en kikk inn i hodene deres en av dagene. Dette har gått for langt."

Jeg er ganske godt fornøyd med det jeg har sagt til ham. Det inneholder både en beroligende forklaring og en dårlig skjult trusel om at jeg som den gud jeg er, akter å gjøre noe med inventaret deres. Men han mottar ikke beskjeden min.

"Jeg må innrømme - og det gjør jeg bare overfor deg - at jeg har tenkt tanken: Skulle ønske de også var innbilte slik hundene er. Men så har jeg skammet meg over tanken. Her har du endelig velsignet oss med barn, og så sutrer jeg over antallet".

Så er det altså sant, det han har sagt! Om han er skremt, så er jeg vettaskremt. Ikke har vel jeg tenkt å dytte 12 små guttebarn til verden gjennom store Gjertrid! Riktignok er fantasien min til sine tider uten tøyler, men det får da være grenser! Jeg likte selvsagt det han sa om at han bare ville meddele en slik tanke til meg, og at "jeg hadde velsignet dem med barn", for det betyr at jeg fortsatt har status som gud hos ham. Men situasjonen i sin helhet innbyr ikke til dyrkelse av mitt eget ego. Jeg må igjen alvorlig vurdere å slette hele denne historien.

"Du er altså ikke helt fornøyd?" spør jeg forsiktig.

"Jo for all del. Vi elsker barn. Og Gjertrid har energi nok til å ta seg av dem alle sammen uten at jeg behøver gjøre stort. Men det forekommer meg litt unaturlig. At store Gjertrid har hatt 12 egg liggende klar for utskyting, det skjønner jeg. Men at lille jeg har hatt 12 så målrettede sædceller i én avfyring? Jeg vet du har hatt en finger med i spillet", sier han og leter med øynene for å treffe blikket mitt. Men han klarer det selvsagt ikke.

"Jeg kan forsikre deg at jeg hverken har hatt en finger eller noen annen kroppsdel med i dette spillet, Fredrik. Dette er helt og holdent ditt og Gjertrids prosjekt. Men nå har dere vel barn så det holder en stund?"

Jeg liker ikke samtalens vending. Faktisk er jeg sikker på at det er umulig å få så mange barn på en gang, men jeg burde ha visst at Gjertrid ikke kunne se seg berget med bare én unge. Det er neimen ikke lett å være gud i våre dager!

* * *

Jeg forlot ham uten å si noe mer og dukket inn i det retselske hjem som snarest, for å konstatere at residerende kapellan ikke hadde overdrevet. Det hadde han ikke. I en usedvanlig bred barneseng, som dekket hele langveggen på Gjertrids og Fredriks soverom, lå det 12 rødkinnede gutter på hver sin lille blondepute, og med hver sin lille blondedyne pyntet med blå bånd.

Jeg forstod at Fredrik Retsel - ganske ufrivillig - hadde fått sine disipler.

Da jeg gløttet inn på kjøkkenet, så jeg at han hadde fått en ny hustru også. Jeg gjenkjente Gjertrids dramatiske høyde over havet, men omfanget hennes var kraftig minimert. De 12 guttene hennes hadde suget henne - om ikke tom - så i alle fall langt mindre velfylt. Hun så ut som en usannsynlig omfangsrik kvinne som hadde gjennomgått en meget kjapp og meget vellykket slankekur. Resultatet er selvsagt at det meste innenfor huden får mindre volum, mens huden fortsatt er konstruert for å romme en usannsynlig omfangsrik kvinne.

Jeg har ofte ment at blodhunder er en feilkonstruert hunderase. De skulle fra naturens side ha vært mye større. Men naturen produserte bare det store skinnet og ble formodentlig avbrutt under arbeidet med å fylle skinnet med noe vettugt. Når jeg nevner det nå, så er det selvsagt fordi synet av Gjertrid skapte assosiasjonen i meg. Hun hadde på seg en t-skjorte og det velkjente store sekstenmanns-teltet av en blomstret kjole. Rundt kraniet hennes klasket det hudfolder. De nakne armene hennes viste at hun hadde sterke muskler, men også en for stor jakke av hud. Den tynne og nå for store t-skjorten, avslørte at produksjonsanlegget for melken til de 12 sultne småguttene, ikke lenger hadde en stor mage å hvile mot, men i sterkere grad enn tidligere var under påvirkning av tyngdekraften. Synet av den store, tunge, hengende børen fikk meg til å takke for at jeg er mann slik guder alltid har vært.

Gjertrid var svært opptatt med det hun alltid hadde vært opptatt med: Å stappe mat inn i ansiktet sitt. Hun hadde litt problemer med å styre de store leppene sine som ikke lenger ble båret oppe av safttrykket i ansiktet hennes. I likhet med huden ellers, slang leppene rundt i ansiktet, og hun måtte løfte dem til side for å dytte inn mat av alle type kategorier. Et stort koldtbord bestående av alt et stort koldtbord skal, stod foran henne på kjøkkenbenken. Og hun brukte begge hender når hun skyflet i seg. Det så slitsomt ut - eller for å si det rett ut: Det så kvalmende ut for en som nøyer seg med å spise seg mett til faste tider. Så jeg valgte å trekke meg stille tilbake.

Mot inngangsdøren utenfra kom den lykkelige far med seks hundelenker slepende etter seg. Han så sliten ut. Men så hadde vel de seks innbilte hundene hans kanskje kranglet på veien.

Betenkeligheter

Akkurat nå er jeg nesten sikker på at jeg skal slette hele denne historien. Ingen har godt av at jeg fortsetter. Gjertrid kommer til å bli en ekkel haug med tom hud, Fredrik kommer til å forsvinne i sin egen litenhet, de 12 guttebarna vil i praksis bli foreldreløse og de seks fordømte innbilte hundene kommer til å løpe gatelangs og tildele gamle kjerringer innbilte bitt. Og jeg. Jeg kommer til å sitte her på min tastaturtrone som en fjollete gud - en gud som bare klarte å skape kaos. Det er neimen ikke mye å fylle religionshistoriebøkene med.

Men så slår det meg. Det var noe jeg hadde sagt til Fredrik...nei, nå har jeg rullet tilbake...det var noe jeg skrev etter å ha vært innom og sett på storfamilien. Jeg skrev at Fredrik syntes å ha fått sine disipler. Og det er da ganske genialt! Ser du det ikke? Jeg har faktisk laget det slik at residerende kapellan Fredrik Retsel - mannen som har tro - har fått 12 mennesker han skal lære opp! Når du blafrer litt i kunnskapene dine, så kan du selvsagt ikke unngå å se at en annen gud hadde mye moro igjen for å la en annen fyr få 12 disipler som han skulle lære opp! Er det stygt av meg å tenke slik? Er det blasfemisk? Javel, så er det kanskje det, men hva så?

Så derfor har jeg akkurat nå bestemt meg for å henge med litt til.

Dessuten har jeg en sterk følelse av at det vil skje forandringer i familieforholdet. Jeg har noe i hodet om det nå.

Bertram Bruse og dåp

Da jeg i forrige avsnitt tenkte på forandringer i familieforholdet, så var det ikke en ny person i historien jeg mente. De som allerede er der, har tross alt sitt å slite med. Men likevel: Den nye personen stod plutselig utenfor døren og ringte på.

Det var Gjertrid som åpnet, for kapellanen hadde hodet sitt helt inne i skjermen og forsøkte å svare på et komplisert spørsmål fra en tviler. Og da den nye personen – en han - likevel stod der og beskuet haugen med løsthengende hud bak en alt for stor kjole, så får jeg presentere ham. Eller - det virker som om han klarer det selv:

“God morgon. Eg heiter Bertram Bruse og eg kjem i frå dei djupe skogane i Telemårk. Eg sel dikta mine?” sa han og tok av seg en loslitt, ganske tåpelig alpelue.

Fyren var tydeligvis dikter - av alle ting - og han var like tydelig belemret med en form for kvasi-nynorsk. Og så jeg som ikke er nevneverdig god i nynorsk. Hvordan i alle dager skal jeg makte å skrive hva han sier? Men allright. Han får finne seg i at jeg radbrekker setningene og ordene hans.

Gjertrid reagerte tidligere alltid på dørselgere med å kaste dem ut i oppkjørselen. Dersom dørselger-kasting hadde vært en idrettsgren, så ville hun blitt kretsmester i det også. Men Gjertrid har som nevnt fortrengt sin kastelyst og var fortsatt ganske slapp etter å ha latt de 12 guttebarna suge ut energien av seg. Dessuten ble hun faktisk fascinert av den litt eksotiske fyren fra de dype skoger i Telemark. Hadde ikke mannen brede skuldre? Og var han ikke også nesten like høy som henne? Han målte visstnok rundt 190 centimeter selv uten strømper. Dessuten var han en slu selger, for han sa:

“Kan eg heve tala med mor di?”

Gjertrid hevet øyebrynene - hun måtte benytte begge hender for å få det til, for de var også blitt ganske side - og så gryntet hun som svar. Den fremmedspråklige tolket gryntet som positivt, noe han hadde helt rett i, slikket på høyre hånds tommel og pekefinger og bladde kjapt i en tykk notisbok.

Du vil forstå at nettopp dén notisboken inneholdt hele herr Bruses litterære produksjon. Han kremtet, så ned i boken før han hevet blikket mot hudhaugen foran seg, og fremførte diktet “Tussa”.

Jeg er som nevnt ikke spesielt stram i nynorsk, men jeg tror han sa noe slikt som:

“Tussa

Tussa ho flaug øver

myrvatn

og skreik mot svarte natti

da bonna svant hen i dauden

og beingrinda deira gapa

frå vindauget”.

Jeg ventet på fortsettelsen, men det var visstnok hele diktet, for herr Bruse klappet sammen notisboken sin og rakte fram den ledige hånden for å innkassere penger. Da la jeg merke til at det var fuktig mellom hudfoldene i ansiktet til Gjertrid. Altså mellom hudfoldene som omklasket øynene hennes. Hun gråt faktisk. Det hadde jeg aldri sett tidligere. Jeg lurte på om hun gråt som følge av innestengt aggresjon, men da hun slafset armene rundt den brått forfjamsede dikter, løftet ham opp og nesten kvalte ham mellom de utsugde brystene sine, så forstod jeg at hun gråt som følge av sterk poetisk påvirkning.

Forstå det den som kan. Kanskje jeg rett og slett ikke oppfattet diktet riktig, noe hun tydeligvis må ha gjort. Uansett: Hun bar dikteren med seg inn, sparket hjertelig opp døren til Fredrik Retsels arbeidsrom og plasserte herr Bruse som på dette tidspunkt var døden nær av mangel på luft, foran den lille presten.

“En poet!”, brølte hun mot ektemannen.

Fredrik Retsel som ble avbrutt midt i en tankerekke, så mindre ut enn han vanligvis gjorde. Håret hans stod rett og tynt ut rundt månen hans og hodet hans forstod ikke hva øynene så:

“Nei Gjertrid, det er en mann - ingen potet”, svarte han tynt.

Bertram Bruse fikk fargen tilbake i ansiktet - en veldig sunn ansiktsfarge forøvrig - tydelig at mannen hadde benyttet det meste av sitt liv til å puste inn vind som var krydret med kvae, mose og avføring fra elg. Da denne sunne mannen bøyde seg ned mot Fredrik Retsel og skvaldret noe uforståelig, kjente presten at personens pust ga assosiasjoner om en ugles flukt over en stille sjø der småauren lekte under overflaten. Fredrik Retsel kunne ikke forstå at utåndet luft kunne gi slike assosiasjoner, men slik var det. Ferdig med det.

“Unnskyld?”, sa presten som svar på det uforståelige skvalderet, og denne gangen fikk både han og jeg med oss hva som ble sagt:

“Eg heve solgt dottera Dykk eit dikt om Tussa. Det er ofselig kjekt å helsa på Dykk. Det vert tjuge kronur”.

Fredrik Retsel så muligens like forundret ut som meg, for ingen av oss gjorde det altså nevneverdig historisk i nynorsk-timene på gymnaset. Jeg innser at besøket av herr Bruse kan bli langvarig pinlig. Og da ikke minst fordi fyren tydeligvis har et stort behov for å uttrykke seg - som om han hadde fått tildelt en egen bevilling av Ivar Aasen.

Jeg skal gjøre det første møtet mellom prest, poet og prestefrue kort. Bertram Bruse skal det bli rimelig mulighet til å bli kjent med. Han fikk nemlig ikke forlate det retselske hus med hverken det første eller siste. Ikke det at han ikke ville forlate huset - selv om han ikke fikk betalt sine tjuge kronur for diktet om Tussa. Men Gjertrid Retsel klarte ikke å gi slipp på mannen med furunåler i det tykke, litt for lange håret. Og når Gjertrid ikke vil gi slipp på noe, så gir hun ikke slipp på noe. Det er bare så enkelt.

At Bertram Bruse i det hele tatt kom inn i historien nå, virker litt forstyrrende på meg. Jeg hadde tenkt å utdype det stadig tettere forholdet mellom far Fredrik og de 12 guttebarna. Og så hadde jeg tenkt å forordne en dåp - en hjemmedåp. En prest kan selvsagt når som helst fikse en hjemmedåp dersom han skulle ønske det. Og dersom du noensinne har forsøkt å bære tolvlinger til dåpen i en kirke - etter først å ha iført dem hver sin kostbare dåpskjole, fraktet dem til kirken i en dertil innleid minibuss, stablet dem skrikende opp i sakristiet og til slutt løpt i skytteltrafikk mellom sakristiet og døpefonten for at alle 12 skal få de tre tradisjonelle vannskvetter i pannen - dersom du har forsøkt det (hvilket du antagelig ikke har, men du forstår hva jeg mener?), ja da vil du heller foreta en hjemmedåp. Dessuten var de 12 født hjemme, så hva ville vel være mer naturlig enn en hjemmedåp?

Jeg tror jeg beskriver dåpen nå.

* * *

Den ble arrangert noen dager etter at denne Bertram Bruse dukket opp – og ble værende. At jeg gjennomfører dåpen nå, skyldes at jeg har tenkt ut navnene på de 12, derfor kan vi like gjerne få den unna. Det vil si, jeg har tenkt at Fredrik ville gi dem navn etter de 12 disipler - det er jo ganske innlysende, ikke sant? Han er nå en gang en Kirkens mann, og dersom en Kirkens mann får 12 sønner på en gang, så gir han dem disiplenes navn. Dersom en Kirkens mann får 13 sønner på en gang, så får han noe å slite med. Hva i alle dager skal han kalle sønn nummer 13? I vår del av verden er det i alle fall som å spytte på Bibelen, dersom du gir et barn navnet Jesus – pussig nok. Det er greit med Elvis, men Jesus kan vi i den nordvestlige verden ikke kalle en nyfødt. Nok om det. Tilbake til Fredrik Retsel da han skulle navngi sine 12.

For sikkerhets skyld slo han opp i Matteus-evangeliet, kapittel 10 og hadde navnelisten klar:

“Men dette er de tolv apostlers navn: Først Simon, som kalles Peter, og Andreas, hans bror; Jakob, Sebedeus' sønn, og Johannes, hans bror; Filip og Bartolomeus; Tomas og Matteus, tolderen; Jakob, Alfeus' sønn, og Lebbeus med tilnavnet Taddeus; Simon Kananeus og Judas Iskariot, han som forrådte ham.”

For oversiktens skyld hadde Retsel skrevet ned navnene på et ark han rev ut av notisblokken han benyttet når han skulle notere dype tanker. Blokken var nesten ubenyttet, men listen han hadde med seg til dåpsseremonien så slik ut (Fredriks håndskrift er vanskelig å lese, så jeg gjengir, for din skyld, listen via datamaskinen. Parentesene er Fredrik sine):

“1)Peter (jeg kutter ut Simon ettersom det er en Simon til),

2)Andreas,

3)Jakob,

4)Johannes,

5)Filip,

6) Bartolomeus,

7)Tomas,

8)Matteus,

9) Jakob (irriterende at det er en Jakob til, men slik er det bare),

10)Taddeus (la gå at det bare er tilnavnet til Lebbeus, men en gutt med fornavnet Lebbeus vil utvilsomt bli mobbet på skolen),

11) Simon

12) Judas (Jo, jeg må ha med Judas, uten ham ville jeg vært uten jobb)”.

Fredrik overlot lappen til Gjertrid som allerede hadde startet dåpsselskapet. Hun kastet derfor bare et blikk på den mens hun stappet en halv kylling inn i munnen. Hun nikket med lukkede øyne og knaset kjøtt, ben og brusk til fordøyelsesvennlig grøt. Fredrik Retsel tolket nikket som en godkjennelse.

Bertram Bruse som altså fortsatt oppholdt seg i det retselske hjem, avsa deretter et uforståelig dikt. Det hadde tittelen “Vatnet” og det går slik (dersom jeg har klart å få med meg Bruses intrikate detaljer):

“Vatnet

Vatnet heve vaska og reinsa

vatnet heve slokka brannane

vatnet heve gjeve dykk dykkarar

som søkk til botnen og finn

sanninga”.

Det er godt sagt av en mann fra de dype skoger i Telemark. Gjertrid gråt i alle fall intenst da seremonien som foregikk ved kjøkkenbenken med vann fra oppvaskkummen, først kom skikkelig i gang.

Og nå er de døpt. Dersom Fredrik Retsel kan få litt fred og ro, så kan han begynne å lære opp sine 12 disipler.

Hverdagsliv

Gjertrid ville altså ikke gi slipp på Bertram Bruse, og det var Fredrik Retsel dessverre glad for. Så lenge Gjertrid bar rundt på poeten med furunålene fortsatt i håret, så plaget hun ikke presten. Men det er likevel trist at den kjærligheten Fredrik Retsel innerst inne hadde knyttet til Gjertrid, ikke medførte et snev av sjalusi. Selv om jeg synes dette er leit, så hadde situasjonen den positive effekt at Gjertrid heller ikke plaget meg - rent bortsett fra at hun etterhvert la beslag på større plass i hjemmet igjen.

For gleden over å ha en poet knuget til sitt hjerte, ga henne stadig større tro på livet og maten, og etter en måneds tid hadde hun fylt ut alle hudfoldene igjen. Faktisk klarte hun å fylle dem ut mer enn de hadde vært utfylt tidligere. Om Gjertrid hadde vært skremmende enorm tidligere, så ble hun nå skremmende skremmende. Det er ganske skremmende.

På Bertram Bruse fungerte i alle fall dette så skremmende at han ikke torte forlate huset. Det var dessuten fysisk umulig for ham ettersom Gjertrid bar ham rundt som et barn bærer rundt på sin koseelefant laget av brannsikkert teddystoff. Bertram Bruse var selvsagt ikke laget av brannsikkert teddystoff, men det var det ingen som reflekterte over.

Så er det at jeg lurer på hvordan det går med de 12 - de stakkars små der de ligger under hver sin lille dyne. Gjertrid hadde brått tilegnet sitt liv til den skrevne kunst - altså til poeten som hun nesten klemte innmaten ut av - og hun hadde derfor ikke lenger interesse av de 12. Dette høres selvsagt usedvanlig kynisk ut, men det er på et vis forståelig dersom man kjenner Gjertrid - og det gjør jeg. Herregud, det er jo jeg som har skapt henne!

Jeg tror dette er forklaringen: Gjertrid elsket sin innbilte dachs og de fire innbilte bastardvalper. Men da hun ble mor til 12 ikke innbilte sønner, og samtidig så at de innbilte hundene hadde det godt i Fredrik Retsels varetekt, glemte hun de innbilte og lot de 12 sønnene tømme henne for både kjærlighet og næring. Da de 12 hadde fått velsignelse gjennom sin fars tro – og det dukket opp en ny og langt enklere person å forholde seg til – ja, så forholdt hun seg til den enklere person.

Psykologi har jeg ikke greie på, men jeg forsøker likevel å legitimere at Gjertrid overlot de 12 rødkinnede til en mann som helst satt med ansiktet inn i en dataskjerm – bortsett fra når han gikk gatelangs med seks innbilte hunder. Og dette gjorde hun for å kunne oppleve i det minste en flik av kjærlighet fra noe så spesielt som en poet frå Telemårk. Nei, jeg forstår det ikke, men jeg prøver.

En annen detalj: Gjertrid følte at de 12 små hadde mishandlet henne etter at hun hadde gitt dem livet i gave. De hadde tross alt suget henne tom for det meste. Gjertrid hadde ønsket seg barn, men aller helst ferdig utvokste barn som kunne stikke innom av og til for å vise fram vitnemål med bare 6-ere, lønnsslipper med store tall, forloveder med skuespillerkontrakt eller blankpussede Mercedeser.

Da det - så vidt meg bekjent - fortsatt er uvanlig at kvinner føder ferdig utvokste barn, måtte hun altså nøye seg med de 12 småttingene - men hun ønsket seg noe større og noe færre. Da Bruse beskjedent ankom hjemmet deres, fant hun det hun søkte og behandlet ham i henhold til sine innerste drømmer og ønsker.

Slik må det være.

Men hvem var det så som tok seg av de 12? Døde de under sine små dyner? Ble de liggende der i påvente av å bli små inntørkede lik?

Selvsagt ikke!

Fredrik Retsel hadde ikke bedt om 12 barn, men når han først hadde fått dem, så aktet han å delta aktivt i deres oppvekst. Han var selvsagt ikke fra naturens side utstyrt med det samme matforråd som hustruen, men han visste at mange barn hadde vokst opp på vann iblandet morsmelkerstatning fra et konsern som Verdens helseorganisasjon - WHO – med jamne mellomrom fordømmer. Retsel ga blaffen i hva WHO måtte mene og foret de 12 med tåteflasker. Han holdt på inntil en av dem - jeg tror det må ha vært Matteus - ytret ønske om en brødskive i stedet. Dermed forstår du selvsagt at Fredrik Retsel hadde holdt på med flaskeforingen lenger enn hva produsenten av morsmelkerstatningen anbefaler.

Da Peter i tillegg - etter at Matteus hadde dristet seg til å be om en brødskive - også ble tildelt en porsjon mot og forklarte at klassekameratene på byens videregående skole mobbet dem fordi de 12 bare hadde tåteflasker som skolemat, bestemte Fredrik Retsel at hans 12 sønner var modne for pizza, hamburgere, potetgull og brødblingser. Det krevde at han satte seg inn kunsten å anskaffe hurtigmat, men telefonnummeret til et gatekjøkken som leverte på døren, var lett å lære. Brødblingser hadde han en betydelig erfaring med fra tildigere.

Jeg vil nødig virke belærende, men likevel: Ut fra dette forstår du at det har gått flere år. Rundt regnet 16 år fra fødselen. Dermed burde man anta at de 12 småttingene er blitt 12 langstrakte ynglinger med pubertetsbarter, skrikende stemmeskifte-stemmer og konstant reisning fordi verden også består av unge kvinner.

Men slik var det ikke dessverre. Jeg vet ikke hvorfor - og jeg burde egentlig vite det - men de 12 ble ikke større enn de var da de kom ut av Gjertrid. De var ikke dverger, de var bare miniatyrer. Det kan ha noe å si at Fredrik - faren - var svært liten, mens Gjertrid - moren - var svært stor, og når genene fra den svært lille og den svært store smeltet sammen til 12 fostre, så ville resultatet bli enten svært stort eller svært lite. I dette tilfellet ble resultatet altså svært lite - om enn svært mange.

Dersom vi skal trekke denne tanken lenger, så kan det også hende at Gjertrid og Fredrik egentlig skulle hatt ett barn - høyst to - men at naturen gikk litt av hengslene da den opptrådte i Gjertrids livmor (akkurat det kan de fleste forstå - naturen forstod vel ikke hvor den var hen - Gjertrids livmor må jo være enorm). Dermed fant naturen ut at den ville lage en - eller høyst to personer - men at den ville dele denne ene - eller høyst to - opp i 12. Dette er ganske sikkert lett å forstå for en som har studert biologi. Jeg har aldri studert biologi, så jeg forstår ingen verdens ting. Men tanken er likevel interessant.

En litt mer nærliggende mulig årsak er selvsagt at den noe ensidige kosten de er blitt tildelt, kan ha virket hemmende på veksten. I så fall er det mulig brødrene Retsel når de når voksen alder, vil kunne finne på å gå til sak mot det internasjonale morsmelkerstatningskonsernet. Jeg håper de ikke gjør det, for da vil jeg måtte skrive “morsmelkerstatningskonsernet” opptil mange ganger, og den slags nesten uleselige ord skal man unnlate å benytte. 28 bokstaver burde kunne benyttes til noe bedre enn å skrive kun ett ord.

Så kan du lure på - mens årene gikk - hva skjedde med Gjertrid og Bruse? Hva skjedde med de innbilte hundene - Mefisto, Musette og de fire valpene? Det skjedde selvsagt ingenting. Alt er som det var før årene begynte å rase forbi i løpet av et par setninger. For meg blir det enklere slik. Du kan bare forestille deg hvilket arbeid jeg ville fått dersom jeg i tillegg til å holde styr på oppveksten til disippel-gjengen, skulle tatt hånd om bevegelsene til Gjertrid og kosebamsen hennes. Og hvordan skulle jeg ved siden av det fått tid til å beskrive livet til de forbaskede innbilte hundene?

Noe som er viktigere og som du kanskje burde ha undret deg over før du lot bagateller skape tenkerynker i pannen din, er hva som har skjedd med samfunnet utenfor det retselske hjem. Har det forandret seg på noe vis - samfunn har det tross alt med å forandre seg ustanselig. Enkelte mener - og jeg tilhører den gruppen - at samfunnet forandrer seg for fort. Således burde vi kanskje forvente at samfunnet rundt familien Retsel ville ha gjennomgått en dramatisk forandring i løpet av årene de 12 små-retsler utviklet seg til å bli om ikke store nok, så i alle fall gamle nok til å begynne på videregående skole. Men nei. I dette samfunnet skjer det ingen forandringer. Du får like det eller ikke, for slik er det. Dette er tross alt ingen fremtidsroman. Jeg gidder ikke finne opp nye bilmodeller, nye matretter, nye TV-program, nye klesmoter eller nye elektroniske innretninger for at du skal tro på min beskrivelse av et samfunn som har kommet 16 år lenger enn forrige gang noen i denne historien var utenfor dørene.

Derfor: I boligfeltet utenfor den lille byen er alt som det alltid har vært. I det lille landet som jeg egentlig ikke har beskrevet i det hele tatt, er også alt som det alltid har vært. Det er betryggende. Betryggende er det også at Fredrik Retsel fortsatt driver sin internett-kirke, Gjertrid drasser fortsatt rundt på Bertram Bruse, og poeten avsier fremdeles tidvis nye uforståelige dikt. Som dette:

“Lykkja”

“Lykkja mi vert ikke mindre om ho

fell ned i grumme hol.

Ho berre gneistrar og krallar

og ropar attmed skodderandi”.

Javel. Poesi har jeg aldri skjønt meg på.

Befaling

Men nå begynner det å skje noe med Fredrik Retsel og familien hans. Ja, jeg vet du synes det har skjedd mye med denne familien som det er, men du må ikke glemme at vi har frest over omlag 16 år uten at det har skjedd annet enn at de 12 guttene har gått over fra flytende til fast føde.

Jeg ser bakhodet til den lille presten der han sitter bøyd over tastaturet for å besvare et spørsmål angående salmen “Vår Gud han er så fast en borg, står om enn tårnene faller ....og så videre”. Spørsmålsstilleren som undertegner med “sliten tobarns-mor”, lurer på hvilke tårn det er snakk om.

Residerende kapellan Fredrik Retsel lager en tull av en pistret hårlokk og lar en pekefinger rotere rundt tullen. Det er noe han har tatt etter meg. Jeg gjorde slik da jeg hadde hår og skulle tenke. Nå forsøker jeg å tenke selv om jeg ikke har en hårlokk å rotere pekefingeren rundt. Det går - men det går tregere selvsagt.

Jeg har forsøkt å gjøre det samme med skjegget som etterhvert har lagt sitt beslag på ansiktet mitt, men det gir ikke samme effekt. Nok om det.

“Kanskje du skulle hatt et tårn, Fredrik?” spør jeg ham. Og nå er det lenge siden sist han har hørt stemmen min, for pekefingeren stanser og han røsker den fri fra hårlokken, noe som medfører at han trekker en bunt hårstrå opp med røttene. Han ser opp mot taket og som vanlig unngår han blikket mitt ettersom han ikke kan se det.

“Jeg trodde du hadde forlatt meg?” sier han engstelig.

“Livet er fullt av overraskelser, Fredrik Retsel”.

“Det har ikke vært noen på en stund nå”.

“Men du har ikke råtnet ennå?”

“Nei, jeg stor glede av å gå med hundene”

“Så du gjør det fortsatt?”

“Selvfølgelig”.

“Og hustruen?”

“Hvem?”

“Hustruen, Gjertrid? Hvordan er det med Gjertrid?”

“Å hun. Nei hun har jeg knapt nok sett de siste - hvor mange kan det være - 14-15 årene. Hun har poeten å trøste seg med. Bertram Bruse. Du har registrert ham?”

“Selvsagt, Fredrik. Jeg registrerer alt”.

“Ja, unnskyld”.

“Og guttene gjør det selvsagt bra på skolen? De er vel russ til neste år?”

“Ja”.

“Ikke mer å si om det?”

“De blir på en måte aldri større”.

“På en måte?”

“Ja, du har vært hard mot dem. De er midt i puberteten og bare 50 centimeter høye. De får aldri være med på fotballturneringene på skolen. De bare løper i veien for sine utvokste klassekamerater som snubler i dem”.

“Er lykken i livet å være med på fotballturneringer, Fredrik?”

“Tydeligvis ikke”.

“Det er derfor du skal bygge et tårn”.

“Skal jeg bygge et tårn?”

“Ja, du skal gi guttene dine en mulighet til å se horisonten. De ser ikke den så lenge de har øynene sine kun en halv meter over bakken”.

“Men bygge et tårn? Kan jeg ikke heller ta dem med til hovedstaden og skianlegget der? Kan jeg ikke ta dem med på en flytur, så kan de se ut av flyvinduet. Derfra er det mye horisont?”

“Du må gi dem din horisont, Fredrik”.

“Javel”.

“Og hva har du tenkt å svare den slitne tobarns-moren som lurer på ‘Vår Gud han er så fast en borg’?”

“Har du et tips?”

“Skriv: Selv om tårnet faller, så er Gud der, for Gud er ikke avhengig av byggverk. Gud gir blaffen i kirker og katedraler. Gud bryr seg om atomer - for Gud er i atomene og atomenes byggestener”.

Residerende kapellan Fredrik Retsel bøyer seg over tastaturet og skriver ordrett det jeg har sagt. Han er med andre ord blitt slappere i hodet sitt. Tidligere tolket han i det minste det jeg sa, men altså ikke nå lenger. Jeg blir litt skuffet. Det er tross alt litt artig å se hvordan andre mennesker tolker ens egne tomme uttalelser.

* * *

Neste dag så jeg ham fra stor høyde da han ruslet sin vanlige runde med de innbilte hundene.

To detaljer gjorde meg oppglødd. For det første var boligfeltet slik jeg hadde tenkt meg det 16 år tidligere. Ingenting var forandret. For det andre var det fortsatt like folketomt, og dermed ble jeg oppmerksom på at jeg egentlig aldri har befolket det. Det bor selvsagt mennesker der, men jeg har aldri beskrevet de som lever under de takene jeg nå sirkler over - bortsett fra naboen som ikke likte å få Gjertrids utemøbler gjennom panoramavinduet sitt ustanselig. Nei - det er ikke annet liv i de smale gatene enn den lille presten med hundelenkene der han går raskere og mer bestemt enn han gjorde for 16 år siden. Og det skulle bare mangle, han har trent seg opp. Han råtner ikke lenger.

Jeg gidder ikke befolke alle husene på annet vis enn at jeg skriver liv i dem: Det bor noen i alle husene. Der nede bor det lykkelige familier, ulykkelige familier, lykkelige enslige, ulykkelige enslige, ektepar, fraskilte, mennesker med og uten eget avkom. Der nede bor det ekspeditører i jernvarehandelen i byen, ekspedistriser i kjøpesenteret, førskolelærere, ingeniører, saksbehandlere i kommunen, en prostituert og hans hustru, bussjåfører, en rådmann helt alene, en stor familie tilknyttet Jehovas Vitner, to polbestyrere som lever sammen og tar annenhver uke på jobben, flere familier med far ansatt i Forsvaret og mor på deltid på biblioteket eller i en frisørsalong, industriarbeider-familier med råd til å la mor være hjemme, en profesjonell håndballspiller alene i en kjellerleilighet, en journalist i lokalavisen og hans kone som strikker strømper for Santalmisjonen.

Behøver jeg si mer. Det er et helvetes liv der nede. Nå mysser alle barna ut på de smale gatene. Også på den gaten Fredrik Retsel i alle år har gått behagelig alene. Han blir engstelig, trekker de innbilte hundene til seg for å unngå at de skal bite barna, eller for å unngå at barna skal bite dem. Han plasserer hundene rundt seg som en beskyttende mur.

Han stanser foran en flokk med barn fordi de ikke går til side for å la ham passere. De er frekt spørrende i blikket, og jeg kan se at de stiller ham et vanskelig spørsmål. Jeg synker ned bak hodet hans og ser øynene deres. De er egentlig ikke frekt spørrende - det ser jeg nå. Barn er aldri frekt spørrende, de vil bare vite mer.

“Åfferatte går du med de bånda der a?” spør ei lita jente.

Jeg svever rundt og ser ansiktet til Fredrik Retsel. Han ser ut som om han ønsker at han hadde et knippe med hvitløk, et sølvkors og en spisset eikepåle for å forsvare seg mot noe stygt, og ukjent. Barn er faktisk noe ukjent for ham - det forstår jeg nå. Hans egne barn ligner tross alt ikke på de barna som står rundt ham. Dessuten har han aldri tidligere opplevd at slike små - og i hans øyne ondskapsfulle smådjevler - flokker seg rundt ham og stiller ekle spørsmål om hans innbilte hunder.

Jeg legger meg bak ham og ser ryggen på den glorete fritidsdressen han har på seg i dag - ser at de innerste fjonene stritter på hodet hans:

“Det er bare barn, Fredrik”, tenker jeg inn i hodet hans.

“Det har aldri vært barn her tidligere”, tenker han tilbake.

“Du må vende deg til det. Det er ofte barn ute i et boligfelt”

“Jeg har bodd her og gått her i mange år, men aldri sett en kjeft - ikke en gang en liten kjeft. Nå står det en gjeng foran meg”.

“Vil du forsøke å anslå gjennomsnittsalderen på medlemmene av gjengen?”

“Fem...eller kanskje seks år”.

“Da skjønner jeg at du er skjelven. Hva har du tenkt å svare på spørsmålet til anføreren?”

“Jeg tror jeg bare skal forsøke å redde hundene - bryte meg gjennom muren og rømme hjem”.

“Du kunne ikke tenke deg å svare på spørsmålet anføreren stilte?”

“Anføreren er ei jente. Hun trekker gjennomsnittsalderen ned. Dersom jeg er kjapp i bevegelsene kan jeg tråkke henne ned sammen med et par tre andre, men hva skjer da? Hva vil de andre gjøre?”

“Det er barn Fredrik Retsel!” roper jeg inn i øret hans, og han skvetter der han står stiv med hundelenkene slengende fra den venstre hånden. Alltid hundene i venstre hånd for da går de trygt på innsiden når eieren går korrekt på venstreside av veien.

“Mine barn er ikke slik!” skriker tankene hans, mens øynene hans er store og svært engstelige.

“Dine barn er ikke som andre barn, dessuten er de russ til neste år”, svarer jeg i hodet hans. Da er det som om et tannhjul får tak i et annet inne i det residerende hodet. Jeg legger meg helt inntil neseryggen hans og studerer øynene. De forandrer fokus fra innsiden av hodet til omverdenen. De stramme musklene i pannen slapper av. Jeg ser ned og merker meg at munnen får et mer avslappet preg. Så stiger jeg over situasjonen igjen og hører at Fredrik Retsel utstøter ord mot barna:

“Hva jeg gjør med disse hundebåndene? Men ser dere ikke hundene mine? Der er Mefisto - det er pappaen. Og der er Musette - det er mammaen. Og så er det alle hundebarna - fire stykker. De har ikke fått noe navn. De er så nye - de er nesten nettopp født”.

(“Nå tøyser du, Fredrik”, tenker jeg, for hundebarna var tross alt født for over 16 år siden. Men så kommer jeg på at det meste hadde stått stille i den verden jeg har skapt, så også Fredrik Retsels følelse av tid har stått stille. Jeg trekker meg enda litt lenger tilbake og studerer barnas øyne. Det er gode barn. Ingen blant dem har granater i hendene).

“Er Mefisto pappan?” spør jenta som hadde innledet samtalen.

Fredrik Retsel nikker og jeg ser at han holder på å tisse på seg da jentungen kommer mot ham og de hengende hundelenkene.

“Kom og kjenn så myk han er!” roper hun henrykt da hun klapper luften over den ene av lenkene. De andre barna kommer stormende til. Jeg forstår at Fredrik har overdrevet gjennomsnittsalderen på gjengen. Fire år er mer korrekt. Og det er ikke mer enn fem av dem. Alle vil klappe Mefisto selv om jeg ikke kan se ham.

“Se som han logrer! Han liker dere”, skriker Fredrik Retsel hysterisk.

“Han liker oss”, roper barna tilbake med stor glede i den unisone stemmen.

“Og nå kommer Musette og valpene!” skriker Retsel.

“Å, så nydelige de er”, hyler barna begeistret tilbake.

Residerende kapellan Fredrik Retsel tørker svetten av pannen med underarmen. Fritidsdressen suger ikke opp fuktighet, men trekker svetten utover.

“Bra jobba”, sier jeg inne i hodet hans.

“De ser dem!” skriker tankene hans tilbake.

“Selvfølgelig kan barna se dem. Har ikke dine egne barn sett dem?”

“Jeg har i grunnen aldri fått tid til å presentere dem for hverandre”.

“Greit. Gå hjem. Bygg et tårn og la dine 12 barn få se horisonten og seks innbilte hunder”, sier jeg med et lite stønn. Det lille stønnet hadde jeg ikke tenkt å ta med fordi det kunne virke noe negativt, men det bare slapp ut av meg. Jeg synes det er vakkert at barna så de innbilte hundene. Herregud - barn ser da innbilte hunder hele tiden. Er det ikke det barn innbiller seg ustanselig - at de har hunder? Men mitt stønn kom som følge av at ikke Fredrik Retsel - en Herrens tjener - en som gir ullne svar over internet til mennesker som vil vite mer om sin tro - en vi gir lønn over skatteseddelen - en som har en hustru som lever av å knuge en nynorsk poet....

Jeg vet ikke om jeg klarer å skrive mer. Fredrik Retsel er blitt for tjukk i huet. Han har sittet så lenge foran skjermen sin at han har mistet kontakten med verden og virkeligheten. Han har til og med mistet kontakten med den virkeligheten jeg har skapt for ham. Men så husker jeg tårnet han skal bygge, og sønnene hans. Eller omvendt: Sønnene hans og tårnet han skal bygge. Det er to svært gode grunner til å overse hovedpersonens mentale tilstand, og fortsette å skrive.

I øyeblikket aner jeg ikke hvorfor jeg vil at han skal bygge et tårn. Men jeg synes det høres hyggelig ut. Muligens har jeg alltid ønsket meg et tårn selv - på mitt eget hus - men det blir det aldri noe av. Hva fanken skal jeg med et tårn? Fredrik Retsel derimot - han kunne ha nytte av et tårn. Og han skal jammen meg bygge et tårn!! Tvil ikke på det.

Loftets hemmelighet

Hvem er jeg? Hvor skal jeg? Hvorfor er jeg her? Og hvorfor skriver jeg dette? Jeg vet du stiller disse spørsmålene om meg. Men jeg akter ikke å svare på dem. Svarene har ingenting å gjøre med den historien jeg forsøker å brette ut for deg. Kan du derfor være så snill å la være å stille spørsmålene hele tiden? Jeg vil uansett svare at jeg er guden i denne historien. Det er jeg som bestemmer hva som skal skje. Akkurat nå vet jeg riktignok ikke hva Fredrik Retsel kommer til å gjøre med min befaling om å bygge et tårn. Enten kommer han til å bygge et tårn. Eller han har feiltolket meg og bygger en fordømrade stor robåt som ingen kan ro, men som han kan fylle med kaniner, giraffer, delfiner og frosker og edderkopper - av begge kjønn (hun-edderkoppene kommer til å fråtse i han-edderkopper selvsagt) og sine sønner. Mens Gjertrid og poeten Bertram Bruse formodentlig blir stående igjen på utsiden. Og der kan de antagelig stå ganske trygt og tørrskodd, for jeg har ingen planer om å drukne det lille landet, den lille byen eller det lille boligfeltet med hverken vann eller annet som kan stjele luften fra de som lever der.

Nei - så jeg har tro på at han bygger et tårn.

Nå stuper jeg ned i det retselske hjem og ser far blant barna. De har akkurat myldret ut av skolebussen - i den grad slike små barn, uansett om de er 12 stykker, kan myldre. Egentlig er de nå så gamle at de burde ha sine egne mopeder, men bare tanken gir meg gåsehud for trafikksikkerhetens skyld: Tenk å se en moped komme mot deg og så er det ingen bak styret! I alle fall ingen du kan se!

Glem alt dette. For der står residerende kapellan Fredrik Retsel - nå har han tatt på seg samarien og pipekragen - han gjør visst det av og til når guttene kommer hjem fra skolen. Fredrik Retsel tror antagelig at uniformen hans gir ham autoritet i forhold til de de små - ganske voksne - menneskene han er satt til å elske og fostre opp. Men sannheten er nok at de 12 guttene finner farens bekledning svært pinlig - ikke minst fordi deres medelever på skolebussen mobber dem med at faren deres går i kjole. Som om ikke de 12 har tilstrekkelig å bli mobbet for allerede.

Nå burde jeg i anstendighetens navn ha holdt fokus på de 13 - den ene realtivt store og de 12 små - men så får jeg se i den ene øyekroken som det heter, hvor Gjertrid har holdt hus den siste tiden. Det er altså derfor Fredrik har følt seg som eneforsørger, og derfor han ikke fikk tips om å kutte ut flaskeforet til sine unggutter. Gjertrid bor ikke lenger i blant dem sammen med sin nynorske poet.

Det skyldes loftstrappen som kan skremme selv en som er større enn Gjertrid. For en del år siden har hun klatret opp der - gudene vet hvorfor - men hun tok selvsagt med seg Bertram Bruse i armkroken. Dette er ikke en fast trapp - en slik som er fastspikret til resten av huset - men en stige som kan trekkes ned og bestiges og deretter trekkes opp i mørket når man er ferdig med bestigningen. Men de fleste mennesker ville velge å trekke den opp først når man er kommet ned på bo-nivå igjen. Slik var det selvsagt ikke med paret Gjertrid/Bertram da de for noen år siden klatret opp. Da øynet nemlig Bertram - poeten fra Telemark - en mulighet til å begå et langsiktig selvmord. Han trakk i en eller annen snor, og loftstigen ség opp i mørket der de to tok i mot den med blandede følelser. Gjertrid brølte svært stygt til henne å være, mens Bertram nynnet et dikt:

“Stegjan”

Se stegjan

som kjem i mot oss frå båtten

Han er ikkje lenger så låg

som då han seig i mot oss fra toppane.

No fengje stegjane noko som går mot djupet

og dit skal ikkje stegjane gå

Dette syntes Gjertrid var så vakkert sagt at hun holdt kjeft i et par års tid. Hun tilberedte de lekreste retter av edderkoppnett og selvdøde svaler, av mose som har levd på kondens, og fluer uten øyne. Av hvite husmark som nesten ikke spreller når du tar på dem, og navnløse utvekster på gammelt treverk. Dette levde de av - i sus og dus og adskillige uforståelige dikt - men så døde de. De døde stille selv til Gjertrid å være. Hun foretok sitt siste diskoskast med Bertram Bruse som på det tidspunktet var en inntørket mumie. Han fór gjennom det trekkfulle loftsrommet og rammet en bærebjelke, men påførte ikke omgivelsene andre forandringer enn en støvsky av døde molekyler. Gjertrid døde pussig nok da sønnene kom hjem etter en skoledag da deres far - Fredrik Retsel - nettopp hadde truffet skumle barn som klappet hans innbilte hunder. Så merkelig kan verden være. Jeg blir litt sliten i rota. Skjønner ikke hvordan detaljer i virkeligheten egentlig kan henge sammen. På loftet ligger det nå en død poet som er splintret til molekyler fordi han fungerte som diskos da han hadde ligget død en stund. Og en stor og kjøttfull mor som etterhvert vil la saftene sine renne gjennom gipstaket og forstyrre inventaret i kjøkkenet med en ubehagelig lukt, mens små dyr vil glise henrykt over å ha en ny verden å boltre seg i. Verden er rar. Virkeligheten er rar. Jeg vet egentlig ikke om jeg tør innrømme at jeg har laget den.

Men på den annen side: Hverken Gjertrid eller Bertram finner ro i sin død. Gjertrid knuget selvsagt Bertram Bruses sjel inntil seg selv etter at hans jordiske skall var blitt til støv. Da hun selv sovnet inn og slapp ut en riktig gedigen sjel, knuget hun ham fortsatt. Men sjeler er litt mer luftig i favntaket, så Bertram tok seg en tur ut i friheten av og til.

Og nå begynner det å bli ganske komplisert. Fredrik Retsel har annet å pusle med enn sin døde hustru som han ikke en gang vet er død. Han skal tross alt bygge et tårn. Alle gir blaffen i den døde poet - kanskje unntatt hans gamle mor som får hjerteflimmer i det indre av Telemark da en tåkete versjon av den poetiske sønn brått stikker innom og proklamerer som følger:

Eg

Eg er eg

Om du tykkja noko anna

så heve du fengje rykkja

i sjela

og sjela rykkja attende

Og det må han jo få lov til å si- om jeg har forstått ham rett.

Sverdet og tårnet

Og nå blir jeg litt irritert. Det er selvsagt upassende av meg å bli irritert ettersom det over hodet på Fredrik og hans 12 sønner faktisk ligger en haug med støv og et lik - hvorav sistnevnte er guttenes mor - og den stygge misfargingen av kjøkkentaket faktisk skyldes de store mengder kroppsvæsker hun har inneholdt. Men hvilke gutter i puberteten - og hvilken prest - ser misfarging i taket? Hvilken mann i det hele tatt - uansett alder - ser misfarging i taket? Nemlig. Ingen så misfargingen i taket. Det irriterer meg. De 13 der nede må da for fanken legge merke til at: Pkt 1) Mor har vært borte ganske lenge. Hun kan umulig være på shoppingrunde i flere år. Pkt 2) Kjøkkentaket ikke bare ser ille ut - det lukter stramt også.

Dette irriterte selvsagt sjelen til Gjertrid også. Og hun trekker med seg sjelen til Bertram Bruse - også sjelen hans er nynorsk - ned til resten av familien for å opplyse dem litt. Men det skjedde litt senere.

Det passer i alle fall meg best å mene at det skjedde litt senere. Nå skal jeg fortelle om tårnet.

For da de 12 kom hjem fra skolen den dagen – det var det jeg begynte å fortelle i forrige kapittel - så hadde residerende kapellan Fredrik Retsel fått en ny stemme. Han hadde i alle år før dette snakket som om han samtidig bøyde hodet og holdt en oppvendt hatt eller et pappkrus i hånden. Nå kom det brått sverd ut av munnen hans - og for ordens skyld: Det var verbale sverd - ikke blanke, kvasse stålsverd som ville ha skåret opp munnvikene hans. Det var verbale sverd, men de var spisse og skarpe nok til å sette fart på de små ynglingene som svermet rundt ham:

“Vi skal bygge et tårn!” ropte sverdet fra munnen til Fredrik Retsel - og nå ble jeg i grunnen litt engstelig selv fordi stemmen hans var så myndig.

“Vi skal bygge et tårn slik at dere får se horisonten!” ropte sverdet.

Judas - den lille luringen - forsøkte å argumentere:

“Vi har sett den på TV”.

“Hva har du sett på TV?” spurte sverdet litt mindre kvasst.

“Horisonten”, svarte Judas litt forsiktig, for han oppfattet at faren hadde et sverd i munnen, og da skal man være litt forsiktig. Brødrene hans hadde oppfattet det for flere sekunder siden, så de var allerede i gang med å samle sammen alt mulig smårusk som kunne benyttes dersom man ønsket å bygge et tårn.

“Horisonten på TV var ikke en ekte horisont - det var en horisont på TV!” ropte sverdet og hadde selvsagt rett i det. Man kan se hva som helst på TV, men det vil uansett aldri være virkelighet. Og det oppfattet heldigvis Judas også, så han samlet sammen alle bitene til et puslespill som sammensatt ville danne et bilde av Ole Brum i kjøkkenet til Tussi, tre honningkrukker og Kristoffer Robin. Judas mente tydeligvis at dette kunne benyttes som materialer til tårnet.

Men residerende kapellan Fredrik Retsel ville bygge et skikkelig tårn. Og ettersom han ikke var faglært som tårnbygger, og fordi hans 12 sønner kom drassende med svært uinteressante byggestener - for eksempel nevnte puslespillbiter, pluss sure sokker, karamellpapir, linjaler med tusj-streker, en stabel gammelnorsk-bøker, tomme bruskasser og et dataspill som ikke ble godtatt av familiens Mac, ringte Fredrik Retsel til en byggmester som påtok seg jobben umiddelbart. I alle fall umiddelbart etter at kapellanen hadde forsikret at de manglende byggetegninger ville bli kompensert med detaljerte muntlige beskrivelser.

* * *

Jeg kunne ha skrevet en annen virkelighet der bygningsmyndighetene var mer på alerten og slo til når byggeglade mennesker smelte opp et tilbygg som ikke passet inn i nabolaget. Jeg kunne ha gjort det, men da ville dette blitt en kjedelig historie - noe jeg håper det ikke er blitt så langt. Jeg har derfor valgt å kutte ut bygningsmyndigheter.

Jeg har vel egentlig valgt å kutte ut andre myndigheter også, når jeg tenker meg om. Barnevernet ville nok hatt et og annet å si om oppveksten til de 12 disiplene. Politiet, som bare sporadisk har vært med i historien så langt, burde blitt mistenksomme ettersom en viss poet forsvant brått fra dette livs scene sammen med en storvokst kokke. Nå er det selvsagt ikke umulig at politiet likevel vil blande seg inn etterhvert - men la meg endelig ikke foregripe begivenhetenes gang. For tårnet vil bli vakkert. Det står selvsagt ikke i stil til resten av huset. Hvilket hus i et boligområde ville ha kledd et høyreist tårn? Ingen, er svaret. Det samme gjaldt huset til Fredrik Retsel. Hans enkle enebolig vil se mishandlet ut med et voldsomt tårn som vokste opp fra arbeidsværelse der kapellanen hadde sin Mac og sin inngang til internett-kirken.

Naboene lo først forsiktig da de forstod hva familien Retsel hadde til hensikt å bygge. Men da de fikk se reisverket og etterhvert det ferdige tårnet, skrek de ut forbannelser som man vanligvis ikke skriker ut mot prester.

Det er egentlig litt for tidlig i handlingen, men for at du skal forstå omfanget, er det nødvendig at jeg forsøker å beskrive det ferdige produkt - i den grad man kan kalle et tårn for et produkt. Det retselske hus har en grunnflate på 110 kvadratmeter og består av en undereretasje samt en førsteetasje. Dermed har altså huset egentlig to etasjer, men av en eller annen grunn skal de som har greie på denslags, si underetasje og førsteetasje. Javel. I underetasjen er inngangen, en garasje, et fyrrom, en hall, et gjesterom, et toalett og en kjellerstue. I førsteetasjen er det forstue, stue, kjøkken, vaskerom, toalett, bad, et stort soverom for de 12, et mindre soverom som Retsel har hatt helt alene i flere år nå, og kapellanens arbeidsrom. Over det hele er det så et loft som ingen andre enn sjelene til Gjertrid og Bertram Bruse benytter seg av. Nå ser du huset for deg.

Tenk deg så at noen hadde bygget på ytterligere 15 etasjer i form av et tårn over kapellanens arbeidsværelse. Det blir rimeligvis høyt med mange trapper. Og det blir ikke pent å se på. Men det blir et tårn - og det var ikke akkurat det naboene hadde tenkt seg i boligfeltet. Jeg forstår dem i grunnen når de etterhvert skrek ukvemsord. Ikke kunne de henvende seg illsint til bygningsmyndighetene, for de eksisterer ikke i denne historien. Ikke kunne de klage til Forbrukerrådet, for de har strengt tatt ingenting med et tilbygg å gjøre. Ikke kunne de gå til aksjon og rive ned elendigheten selv, for de fryktet at Gjertrid fortsatt regjerte der inne (noe hun selvsagt også gjør - men vent litt). Ikke kunne de gå til lokalavisen og be dem ta opp saken heller, fordi jeg ikke ville latt lokalavisens journalister og redaktør se at dette er en sak for avisen.

Men la meg ta en hendelse av gangen. For det skjedde en hel del før tårnet stod ferdig.

Tårnet og tiden

Dersom du noensinne har bodd på, eller rett ved flere håndverkeres arbeidsplass, så vet du at det kan medføre et visst nervekjør. Håndverkere har det med å starte dagen når andre avslutter sitt nachspiel - det er visstnok mye å tjene på å starte tidlig. Og de ivrigste - de som får betalt for jobben, ikke per time - avslutter aldri dagen før andre faktisk har startet et nytt nachspiel.

Håndverkere har det med å banke på ting med leverandørens tyngste hammere, trekke ut spikre som skriker verre enn mishandlede kaniner, brekke ned vegger uten å bruke basuner, men enorme brekkjern, sage på planker med sirkelsager som hviner lik kvinner under en svært grov voldtekt, slenge rundt seg med bøss, spikerhoder og ledningsstumper, banne leende høylydt og tilpasse dører ved å slamre dem igjen ustanselig.

Har du håndverkere i huset, ser du sporene av vernesko størrelse 46 overalt og du lever i konstant støy, støv og skitt. Håndverkere hadde vi ikke klart oss uten, men psykologene elsker dem, fordi håndverkere sørger for at psykologenes avtalebøker aldri har en ledig dato.

Fredrik Retsel innså at det ville gå utover sønnenes skolegang dersom de skulle måtte leve i dette katastrofeområdet. Han flyttet dem derfor til en tante som jeg i skrivende stund ikke vet hvem er - jeg visste ikke en gang at de hadde en tante hverken på mors- eller farssiden. (Men når jeg tenker meg om - nå har jeg tenkt meg om - så har selvsagt Fredrik Retsel en eldre ugift søster, Bertine. Hun bor alene i et stort, gammelt hus nærmere sentrum i den lille byen, og hun hater det når de 12 Retsel-sønner kaller henne tante Berta. Men hun elsker selvsagt guttene. Hun skjemmer dem bort slik alle ugifte eldre tanter gjør med sine nieser og nevøer. Dessuten finner hun det praktisk at de ikke opptar så mye plass, selv om tante Berta har mer enn nok plass i det gamle huset sitt. Hun bruker dem dessuten som mal når hun strikker sokker til små, sultende barn i fremmede land. Så, nå kjenner vi litt til tante Berta - eller Fredriks eldre søster Bertine).

Selv utstyrte Fredrik seg med det som på norsk heter øretelefoner selv om apparaturen ikke har noe med telefoni å gjøre. Hørselsvernet koblet han til Mac’ens lydutgang og spilte Wagners ouvertyrer så høyt at musikken tok livet av alle lyder utenfor hodet hans. Og da spilte han høyt.

Verre var det med sjelene til Gjertrid og Bertram Bruse der de hang sammenklistret under bærebjelkene på loftet. De hadde hengt der siden Gjertrid krøp ut av sin kjøttfulle kropp, og de begynte å fundere over meningen med sjelelivet. For sjeler uten kropp er ikke tiden den samme som for sjeler bosatt i en kropp. Sistnevnte kategori - og nå merker jeg at jeg blir svært akademisk til tross for at jeg ikke har nevneverdig akademisk bakgrunn - opplever tiden takket være kroppens forandringer i løpet av tiden: Hår vokser ut på de unevneligste steder, jenter ser til sin forbløffelse at hoftene blir bredere og at brystene tyter ut på brystkassen, mens gutter ser at kjønnet reagerer nettopp fordi jentenes brystkasser forandrer seg. Deretter oppdager begge kjønn at kjøttet forfaller. Vorter vokser ut, ører og neser blir enorme og nok en gang overrasker hår med å vokse ut av åpninger som tidligere ikke var beheftet med den slags. Skuldre og mage blir påvirket av gravitasjonskraften og noen føler i alderdommen at hele ansiktet blir trukket mot det merkelige som suger i jordens indre. Men alt dette vet du, ettersom du fortsatt er en sjel inne i en kropp (nå går jeg kjapt ut fra at denne boken ikke blir lest av et spøkelse).

For de to sjelene oppunder loftstaket artet altså tiden seg annerledes. De benyttet som nevnt de første ukene til å vende seg til å være sjeler uten kropp, og det er en slitsom prosess. Det vet jeg - men det er ikke sikkert jeg kommer inn på det senere. Da de omsider syntes tilstanden var bekvem og Bertram Bruse forsiktig løslot seg i et millisekund og fremførte tidligere omtalte dikt for sin mor - et dikt som altså påførte henne et øyeblikks hjerteflimmer (ikke på grunn av den poetiske kvalitet, men som følge av at oppleseren til forveksling lignet den tåkelagte versjonen av en sønn hun ikke hadde sett på mange år) - da ble det beskjedne hjemmet i boligfeltet hjemsøkt av håndverkerne.

Sjeler setter antagelig pris på ro og orden, men håndverkere bringer som tidligere nevnt, ikke med seg den slags. Så, mens sjelene til Gjertrid og den stadig sammenpressede Bertram Bruse, forberedte seg til å flyte over i evigheten og ny fødsel, ble de forstyrret av menn - ja faktisk også av en kvinne - som bedrev iherdig byggearbeid. Det skal ikke mye fantasi til for å forstå at dette rabalderet fikk Gjertrids sjel til å tenne. Instinktivt forsøkte hun å kaste Bertram Bruses sjel som en diskos, men sjeler egner seg dårlig både som kastere og som kasteres objekt. Bertram Bruses sjel reagerte derfor bare med å sige et par desimeter før han la seg glisende til ro, mens håndverkerne hamret, brakk ned, skrudde og bannet.

“Nå blir vi spøkelser”, tenkte Gjertrid inn i Bertram Bruse som nikket energisk - i den grad en sjel kan nikke. Men jeg er sikker på at han nikket, for endelig kunne han være med på å påvirke verden rundt seg igjen.

Besøk

Ja, jeg vet det er blitt en del prat her de siste sidene, men praten har vært nødvendig for at du skal forstå hva som egentlig skjer. Dessuten har den vært nødvendig for at også jeg skal forstå hva som egentlig skjer.

Akkurat nå sirkler jeg over han som tidvis fremstår med et verbalt sverd i munnen - Fredrik Retsel - som i sitt arbeidsrom foran Mac’en har oppdaget at elektrikeren har tatt strømmen. Det er avslørende for residerende kapellan Retsel når jeg beskriver hva han sier akkurat nå, men det er nødvendig. Ikke minst fordi døråpningen bak ham er fylt med 12 ansikter (de er nok hjemme på besøk), og fordi taket over ham består av himmel etter at håndverkerne har åpnet for det som skal bli tårnet.

Situasjonen blir selvsagt ikke bedre av at himmelen over åpningen ikke består av blått, men grått. Og at det grå gir fra seg duskregn. Håndverkerne hadde selvsagt ikke med seg en presenning de kunne legge over hullet i påvente av nybygget, men om det kan være en trøst for Fredrik Retsel, så er en lærling nå på vei for å finne en slik presenning på et eller annet bortgjemt lager - antagelig i en annen kommune - i en annen landsdel. Og det skulle ikke forundre meg om lærlingen sykler.

“Inni svarte, helvetes dritt og kusejævler”, sier residerende kapellan Fredrik Retsel mot den svarte skjermen sin, mens det fjonete håret hans pyntes med vannperler som følge av duskregnet. Vannperler legger seg også på den svarte skjermen og på skrivebordet, og på Bibelen hans som alltid ligger ved siden av skjermen. Harddisken står heldigvis under bordet og vil ikke bli påvirket av nedbøren med det aller første.

De 12 i døråpningen får store ører under farens sammenbitte mumling. Ikke det at ørene deres vokser - det skulle tatt seg ut: 50 centimeter høye ynglinger med 30 centimeter lange ører. Når jeg nevner at ørene deres vokser, så er det selvsagt bare en billedlig beskrivelse av tilstanden deres. For de har aldri tidligere hørt at faren, mannen som har produsert sædcellene som smeltet sammen med eggene som ble dem - de har aldri tidligere i sitt 16 år lange liv opplevd at denne mannen har sagt noe sterkere - og styggere - enn “æsj”. Riktignok påstår Peter å ha hørt at faren en gang sa “æsj-æsj”, men det kan ha vært i forbindelse med et bleieskift for mange år siden, så det godtar ikke de andre guttene som fy-ord. Men de mange fy-ord de lærer når residerende kapellan Fredrik Retsel har svart skjerm og vannperler i fjonene, får dem til å innse at det kan bli interessant å se horisonten fra tårnet. De 12 har selvsagt hørt diverse ekle banneord opp gjennom oppveksten. Ikke minst i løpet av de siste par årene da medelever stadig vekk har snublet i dem. Men de har aldri trodd at disse bannordene tilhørte virkeligheten.

Markus sa det så flott en dag de diskuterte alle de nye ordene:

“Faens kødd fitte dritt helvetes jævla knulle-kukk er ikke stygge ord, men lyder”.

De andre 11 hadde fått stå-hår av å høre på den lange remsen med stygge lyder, men nikket enig om konklusjonen.

Da de hørte farens litt enklere remse med fy-ord, innså de brått at verden var styggere enn de tidligere hadde trodd. Og jeg er glad for at de omsider innser det. De får etterhvert erfare at verden kan være enda verre, men nå foregriper jeg begivenheter igjen. Unnskyld.

Gjertrid og Bertram Bruse har på samme tidspunkt fått såvidt mye negativ energi i sjelene sine på grunn av all støyen, at de oppdager at de kan trenge gjennom tak og vegger uten å måtte benytte trapper og dører. Et eller annet sted har jeg lest noe om vekten på en sjel - jeg mener å erindre at den skal være cirka 69,5 gram. Men Gjertrids var nok nærmere 2 kilo. Når hun samtidig knuget Bertram Bruses sjel - som i følge læreboken skulle veie 69,5 gram - ble de tilsammen en sjelevekt på 2069,5 gram og ingenting kan motstå en slik sjelevekt.

De deiser ned i den lille korridoren mellom stuen, soverommene og Retsels arbeidsværelse. De returnerer med andre ord til denne verden bak de 12 ynglingene som stirrer inn på - og lytter til - sin bannende far.

Det var lenge siden de 12 hadde sett sin mor - de kunne faktisk ikke huske henne bevisst - men i underbevisstheten deres levde det fortsatt et fjell de omtalte - underbevisst igjen - som mor. Også stemmen hennes levde i hodene deres. De hadde snakket seg i mellom om fjellet som brølte. Nå hørte de brått fjellets stemme akkurat da faren hadde mumlet sammenbitt en mengde ord som de inntil nå hadde trodd bare var lyder.

Jeg er i den heldige situasjon at jeg kan bevege meg uhindret av tid og rom i denne virkeligheten. Så akkurat nå svever jeg bak de 12 små guttenakkene i korridoren mellom stue, soverom og arbeidsrom. Jeg ser hvordan ansamlingen av sjeler deiser gjennom taket samtidig som jeg hører Fredrik Retsels sammenbitte utlegning av bannskap. Og nå hører jeg fjellets svært gjennomtrengende stemme (overraskende at en sjel kan ha en slik gjennomtrengende stemme egentlig, men på den annen side: Jeg kjenner jo Gjertrid. Skulle bare mangle at ikke akkurat hun hadde klart å bevare sin gjennomtrengende stemme):

“Nå er det rett til sengs gutter!”

De snur seg rimeligvis mot stemmen og får se en voldsom ulldott med en mye mindre ulldott klemt inntil midtpartiet. Den mye mindre ulldotten sier:

Livet

Livet er ikkje

det verste du har,

men om litt er kaffin klar

Nå er vel ikke akkurat dét diktet det beste Bertram Bruse har fremført i sitt liv. Plagiat er det også. Men det er det andre jeg har hørt ham fremfører i sin tilstand som sjel, så jeg unnskylder ham. Uansett: Fjellets røst og den lille ulldottens danske kaffe-reklame får de 12 til å innse at det er mer mellom stue og arbeidsrom enn mange andre steder. Dessuten glemmer de umiddelbart farens fy-ord, og det er kanskje enda viktigere. Jeg vet ikke, men jeg tror.

De 12 sønner trekker seg unna døråpninegn til arbeidsrommet. De har tross alt sett såpass ofte på TV at de forstår når de blir hjemsøkt av spøkelser. De ikke bare trekker seg bort fra døråpningen, men de klemmer seg inntil motstående vegg i korridoren såvidt heftig at en tilfeldig inntrenger ville ha tatt dem for et mønster i tapeten. Og da skal du stå ganske tett inntil veggen.

Bare Judas - den lille luringen nok en gang - tør åpne munnen og si ordet:

“Mamma?”

Gjertrids hjerte er altså svært dødt, men hun har i sjelen sin muligheten til å føle det samme som hjerte kunne i den omfangsrike kroppen (jada, jeg vet at følelsene ikke ligger i hjertet, men ikke heng deg opp i slike detaljer). Hun stanser, tåkelegger et øyeblikk hele den lille korridoren, kremter hult og svarer:

“Snakker med deg siden”. Og det er svært hjertevarmt uttalt til henne å være. Så flyter hun og Bertram inn i arbeidsrommet der duskregnet fortsatt dekker residerende kapellan og maskinen hans med vannperler. Hun stiller seg opp med hoftefeste slik hun tidligere hadde gjort når ektemannen skulle tilsnakkes på en streng måte. Hun oppdager kjapt at det ikke lar seg gjøre å få hoftefeste på en sjel, så hun nøyer seg derfor med å skru opp volumet på sin sjelelige røst - bare det er en skremmende opplevelse for Fredrik Retsel.

Akkurat nå skriver jeg kjapt inn at han har et sterkt hjerte - hadde jeg ikke gjort det, så hadde han dødd på flekken. Og da hadde vi fått enda en sjel som hadde romstert i huset som snart skal få et tårn. Det hele ville endt opp i det rene og skjære rot. Og hvem i alle dager skulle ha fortalt håndverkerne om hvordan tårnet skulle se ut - for ikke å snakke om hvem som skulle ha betalt dem? De 12 guttene har tross alt ingen peiling på tårn. Dessuten ville de begynt å krangle om arven og ville helt ha glemt å ta seg av håndverkere som stod med utstrakte høyrenever som måtte fylles med sedler. Når de etter et titalls år var ferdig med arvekrangelen, måtte de ha begynt på nytt for å bli enig om hvem som skulle ha fylt de utstrakte håndverksnevene. Men alt dette er svært hypotetisk, for det er ikke slik det går.

Det sterke hjerte i kroppen til den lille residerende kapellanen vår, foretar et par dobbeltslag - ja det er mulig at det til og med hopper over noen slag også, men ikke så mange at det blir farlig. Men han blir selvsagt alvorlig overrasket da Gjertrid sier til ham:

“Sitter du der og banner så guttene hører deg, din hengepikk?”

Her burde jeg ha lagt til et par utropstegn, men saken er den at sjeler ikke snakker med utropstegn. Sjeler snakker ikke med stemme i det hele tatt. Så det jeg har skrevet tidligere om “fjellets røst” er riktig, men likevel ikke riktig. En sjel - eller et spøkelse om du vil - snakker med en røst som du hører inne i hodet ditt. Jeg vet det - for jeg har hørt det, men det er en annen historie (herregud, det blir en del historier som står på vent her nå. Vet i grunnen ikke om jeg får plass til alle sammen. Neivel. Da får det bli en oppfølger. «Innbilte hunder 2»? Jeg føler at forlagene står i kø.....).

I det samme Fredrik Retsel hører sin hustrus stemme - eller i alle fall oppfatter at han hører sin hustrus stemme - har elektrikeren som var skyld i at strømmen til arbeidsrommet og Mac’en var frakoblet, gjort seg ferdig med middagspausen og har tvinnet sammen noen ledninger igjen (eller hva elektrikere gjør - hva vet vel jeg?). Dermed blir det brått lys på skjermen til Fredrik Retsel. Lyset kom samtidig som han mente å høre røsten til Gjertrid og da er det selvsagt naturlig at oppmerksomheten hans først og fremst blir rettet mot den plutselig opplyste skjermen.

Gjertrid som har kommet til den erkjennelse at hun er på sjelsnivå - eller er et spøkelse, om du vil - blir like overrasket som ektemaken over at strømmen er tilbake, men hun blir enda mer overrasket over at ektemaken faktisk blir mer grepet av det som skjer på Mac-skjermen enn det som skjer i den store tåkelagte ulldotten bak ham.

Residerende kapellan åpner “Sakristiet” med et fornøyd sukk og klikker seg inn på spørsmål før levende og døde får mulighet til å tenke på noe annet. Der finner han et spørsmål som er avlevert av signaturen “ung i dag - ikke i morgen”:

“Er den hellige ånd et spøkelse?”

Ja, hva kan vel mennesker få seg til å spørre om? Jeg er helt innpå bakhodet hans nå og hører at tennene hans beveger seg mot hverandre, mens han tenker på hvilket svar han skal gi. Nå løfter han venstrehånden og lar den gli forsøksvis bestemt over haken, mens han tenker. Antagelig håper han at jeg skal gi ham et lite hint. Jeg kan la være, men kan jeg det?

Nei, selvsagt ikke. Jeg gir rett og slett blaffen i de 12 som nå er blitt tapet-mønster, den voldosmme ulldotten med den påtrengende inventar-stemmen og duskregnet som truer med å ta knekken på skjermen hans.

Allright, nå er det opphold.

Jeg kutter ut nedbøren og tørker opp all fuktigheten for ikke å ødelegge for ham. Han ser seg rundt med et slitent, men engstelig blikk.

Jeg synes litt synd på ham og svarer ham:

“Kan du bringe inn den engelske beskrivelsen av “den hellige ånd”? Kan du fortelle spørsmålsstilleren at den hellige ånd er sjelen over alle sjeler?”

I det samme jeg hadde stilt spørsmålet, innså jeg at jeg hadde stilt et spørsmål. Det har jeg knapt nok gjort tidligere. Tidligere har jeg vanligvis gitt ham et svar og regnet med at han skulle bruke det eller tolke det. Men nå altså et spørsmål. Javel. Det blir interessant å se hva han gjør med det. Hvorfor i alle dager skulle ikke Gud finne på å stille et spørsmål som kan få fart på elektrisiteten i hjernen til mottageren?

Nå begynner han å skrive:

“Kjære ung i dag - ikke i morgen.

Du stiller et spennende spørsmål. Er Den hellige ånd et spøkelse? Kanskje du tenker på den engelske benevnelsen av Den hellige ånd: The Holy Ghost. For direkte oversatt betyr det “Det hellige spøkelse”.

Mitt spørsmål til deg blir da: Hva er et spøkelse? Er det noe i det hele tatt? Er det noe skremmende? Og om det er noe skremmende: Hvorfor er det det? Tenk litt på det mens jeg tenker på neste setning.

Kristendommen klarer på en eller annen måte å dele inn Gud i tre deler: Sønnen, Faderen og Den hellige ånd. For å være helt ærlig, så tror jeg ikke noe på en slik deling. Gud bryr seg antagelig ikke noe om det, men jeg gjør det. For Gud vet at han/hun er ett. Man kan ikke dele opp Gud. De kristne i våre dager tilber Jesus mer enn de tilber Gud. Jeg som er prest i Den norske kirke, burde følge denne tradisjon og tilbe Jesus like aktivt som mine kolleger. Men det kan jeg ikke gjøre. For i mine øyne er Jesus bare en sønn av Gud - akkurat som du og jeg er. Jesus hadde riktignok kommet lenger enn meg i sjelelig utvikling, men han var dessverre likevel et vanlig menneske. Ut fra dette finner jeg det vanskelig å tilbe ham - akkurat som du ville finne det vanskelig å tilbe meg fordi jeg er prest. Jeg er bare et redskap til forståelse av Gud. Det samme var Jesus.

Men det var ikke det du spurte om. Du spurte om Den hellige ånd. Det hellige spøkelset. Ja, hva er ånd? Er ikke Gud den ultimate ånd? Hva skal vi da med en stedfortreder som vi kaller Den hellige ånd? Jeg er enig med deg når du stiller ditt spørsmål: “Er den hellige ånd et spøkelse”. For det er akkurat hva den hellige ånd er. Den hellige ånd er ikke noe annet enn et spøkelse, og spøkelser finnes ikke. Det skriver jeg til deg fordi jeg vet at man ikke kan dele opp Gud. Gud er en allestedsnærværende kraft som kan være både god og ond på kort sikt. Men som på lang sikt - hvilket vil si over flere generasjoner - alltid er god. Ut fra dette vil du forstå at jeg ikke en gang tror på djevelen (jeg skriver djevelen med liten D med vilje, for jeg tror ikke at djevelen finnes). Bibelen omtaler djevelen, men det får Bibelen gjøre som den vil med. I Bibelen er det så mye annet rart som jeg ikke helt kan svelge. Min innerste tro er uansett at Gud er den eneste kraft som styrer.

Jeg håper dette har hjulpet deg.

fred i sinnet

fredrik r

res.kap.”

Jeg er målløs. Det samme er faktisk Gjertrids sjel som jeg akkurat nå svever rundt og av og til inne i. Hun merker det heldgvis ikke - for henne eksisterer jeg ikke. Men Bertram Bruses gjenferd lar seg selvsagt påvirke av en slik åpenhjertighet som residerende kapellan Fredrik Retsel nettopp har utvist. Med ganske tynn røst - sjelerøst vel å merke - fremsier han følgende:

Allmektig

Ikkje kan du verte allmektig

dersom du ikkje trur at det

allmektige er så lite

som eit støvgrann

på eit støvgrann

Jeg synes det er godt sagt. Fyren er blitt bedre som sjel uten kropp. Han bør utgi noe - han kan for eksempel utgi seg for å være poet.

Nåvel. Retsels åndfulle svar til spørsmålsstilleren og Bertram Bruses like åndfulle - i hvertfall i innhold - dikt, fikk det meste av kraften til å gå ut av Gjertrids to kilo tunge sjel. Det lille snev av krefter som var tilbake, benyttet hun til å trekke med seg poeten opp i loftsmørket igjen. Der holdt de seg til tårnet stod ferdig.

* * *

Men jeg klarer ikke å forlate denne scenen med det samme. Tapet-mønsteret ute i gangen består tross alt 12 vettskremte tenåringer. Dessuten forekommer det meg at Fredrik Retsel har tatt et oppgjør med sin tro. Ja han har det, nå ser jeg det på øynene hans. De har et forundret, kanskje litt skremt uttrykk, men likevel bak dette: En ny varme og dybde. Fredrik Retsel har forandret seg og han vet det selv. Det er svaret han skrev til ”Ung i dag – ikke imorgen” som har åpnet opp nye dører i hodet hans. Men hvilke dører? Jeg må inn og se, og jeg må gjøre det kjapt. Må vite hva som har skjedd med ham. Jeg leter, leter. Har du noensinne hatt få sekunder på deg for å sjekke samtlige dører i et svært stort og svært komplisert bygget hus? Dersom du har det, så skjønner du at dette er en umulig oppgave. Dersom du ikke har det, så skjønner du likevel at dette er umulig. Jeg må gi opp. Det er så innihælvetes mange dører, korridorer, trapper, kroker, hemmelige rom og trange passasjer inne i det hodet jeg har skapt. Jeg burde selvsagt ha skapt det mer oversiktlig, men hvem i alle dager tenkte på det?

Nå reiser han seg fra stolen, ser opp mot himmelen eller kanskje det bare er åpningen i taket, mens han trekker pusten kraftig flere ganger. Armene hans henger langs siden, men han strekker de små, tynne fingrene sine som for å myke dem opp etter en påkjenning. Og en påkjenning har det også vært. Fingrene hans har skrevet noe han tidligere ikke har tort å tenke, og takket være fingrene er han nå i stand til å tørre.

Det kremter engstelig fra tapetet i gangen og Fredrik Retsel blir vár de 12 som står klemt inntil veggen. Han går ut til dem, setter seg på huk og forsøker å samle alle 12 i armene sine. Det blir ikke plass til alle, men det som for litt siden var et tapetmønster, er nå blitt en klump med små tenåringer som delvis er beskyttet av residerende kapellan Fredrik Retsels armer. Guttene er fortsatt engstelige, men klump-formasjonen og farens tette nærhet samt det nye blikket hans, gjør dem tryggere.

-Vi hørte fjellet, hvisker Peter.

-Hva er det som skjer pappa, spør Johannes.

-Var det mammas stemme, undrer Andreas.

-Skal vi ikke ha middag i dag, spør Judas.

Varmen i Fredrik Retsels øyne blir våt. Hendene hans stryker over hårlugger og små ansikt. Han forstår plutselig at han ikke forstår, men at han likevel må forklare. Stemmen hans er på langt nær et sverd når han svarer, den er i stedet øm og gråtkvalt:

-Åh dere mine kjære sønner! Hvorfor har Gud latt tiden rase forbi dere? Og meg? Hvorfor har jeg ikke forstått er dere er morløse, og at min kjærlighet til dere er uendelig?

-Vi vet ikke, stammer Tomas.

-Er vi morløse, spør Jakob 1.

-Kan kjærligheten være uendelig, spør Taddeus.

Fredrik Retsel harker og blir fastere i stemmen:

-Først i dette øyeblikk innser jeg at dere er morløse og at jeg er enkemann. Jeg har aldri fått anledning til å sørge over tapet av Gjertrid, fordi de årene som har gått, ikke har fortalt meg at hun er borte. Dere kan ikke huske henne som annet enn en stemme, men dere har savnet i dere. Nå går vi inn i stuen. Jeg skal fortelle dere om mammaen deres og så skal vi sørge sammen.

De nærmeste timene forteller pappa Fredrik alt han kan huske om Gjertrid. Jeg registrerer at det bildet han tegner av henne, er snillere enn det jeg har tegnet, men kanskje hans bilde er mer virkelig – i alle fall i hodet hans. Selv om han tar med alle de merkelige og tildels skremmende detaljene om Gjertrid, så fremstiller han dem på en slik måte at sønnene stadig må tørke tårer og snørr. Selv må han ta hyppige pauser for å gi gråten lyd.

Sent på kvelden sitter de der fortsatt. Nå har de tent stearinlys på stuebordet og de er helt stille. Jeg tror de omsider føler seg som en enhet. Jeg er glad for at de har kommet fram til den erkjennelsen selv.

Feil med mening

For at noe skal skje, må dette ”noe” ete av den tidsstrømmen som passerer. Byggingen av tårnet åt 12 måneder. Det burde ikke ha tatt så lang tid selv om byggetegningene ikke bare var mangelfulle, men stort sett kun verbale. Antallet håndverkere skulle heller ikke tilsi en så lang byggetid. Når det likevel tok 12 måneder, så skyldes det at den ansvarlige byggmesteren - som av mange kanskje betegnes uansvarlig fordi han i det hele tatt påtok seg jobben - måtte benytte håndverkere fra forskjellige land. Det var ikke nok håndverkere i det lille landet til å dekke etterspørselen, men det var myriader av arbeidsløse ute i Europa. Byggmesteren hadde derfor ansatt snekkere fra Finland, Polen, Portugal og Frankrike. Elektrikerne var fra Skottland og Italia, mens rørlegger og blikkenslager var fra henholdsvis Tyrkia og Island. Ingen av dem snakket engelsk, bortsett fra skotten. Kommunikasjonen mellom arbeidsleder og den enkelte foregikk derfor ved hjelp av store - ofte truende - armbevegelser og høylytte - også de ofte truende - brøl. Men i motsetning til Babel, ga ikke vår byggmester opp (Men så var jo også vår byggmester oppmerksom på språkproblemene allerede da han igangsatte prosjektet. Babel fikk som kjent, problemet rett i fleisen da han var kommet godt i gang, og ble rimeligvis så vettskremt at han oppga hele prosjektet).

Jeg kunne nok ha fortalt en del artige episoder fra byggeperioden, men da samtlige inneholder bannskap på diverse språk, og da denne historien kanskje en gang skal filmes, unnlater jeg å ta dem med. Det ville tross alt være trist om filmen fikk 18-årsgrense bare på grunn av disse håndverkerne som egentlig ikke har noe med handlingen å gjøre.

Etter 12 måneder stod i alle fall tårnet der, men det inneholdt en del skjulte feil. Heldigvis var de aller fleste så godt skjult at byggherren ikke la merke til dem. Men noen av feilene var umulig å overse.

En av dem oppdaget Fredrik Retsel da han sammen med sine 12 sønner klatret opp trappene for første gang, for å innvie utsikten. Retsel hadde bedt byggmesteren om å tilpasse gelenderet i den bratte vindeltrappen til sønnenes beskjedne høyde over bakkenivå. Det hadde da også byggmesteren gjort. De 12 småvokste, som nå var midt i russetiden og utkledd i henhold til det, jublet ut ville russe-rop da de stormet opp 15 etasjer med tretrapper og holdt seg trygt i det 40 cm høye gelenderet. Men Fredrik Retsel opplevde trappeklatringen som svært traumatisk når kun 40 ynkle centimeter skulle sikre ham mot det som for hvert skritt ble mer og mer til en avgrunn under ham.

Da han hadde kommet seg opp til tårnluken, var de 12 sønnene for lengst oppe og allerede andektig fordypet i utsynet. Men Fredrik Retsel kunne ikke dele gleden med dem ettersom han oppdaget nok en dårlig skjult feil: Også tårnluken var dimensjonert for sønnene. Faderen selv fikk bare hodet sitt opp gjennom åpningen og det samme kunne det være, innså han, da det viste seg at også gelenderet rundt det to ganger to meter store tårnplatået var beskjedne 40 cm. Dessuten bestod takdekket av et lite tillitvekkende glattlakkert metallmateriale som skrånet svakt ned fra luken som var i midten, til platåkanten. Dersom han hadde tråkket ut på dét taket med sine slitte innesko, ville han utvilsomt straks ha utført flere ukjente turnøvelser før han satte ny internasjonal rekord i basehopping uten skjerm. Da Fredrik Retsel summerte disse feilene - der han stod med hodet opp av tårnluken - slo han seg til ro med den konklusjon at tårnet tross alt var bygget for sønnene - ikke for ham. Han nøyde seg derfor med å konversere sine sønner med luken som en krave rundt halsen. Men det verbale sverdet som tidligere hadde stått ut av munnen hans, var nå mer å sammenligne med en rusten og svært slu baufil.

“Og hva ser dere?” gnisset filen.

“Langt”, svarte Peter med et undrende og lykkelig sukk.

“Høyt”, svarte Andreas med et tynt gisp.

“Dypt”, svarte Johannes med et stønn.

“Det er små mennesker”, “Det er små hus”, “Det er små gater” svarte Filip, Matteus og Bartomoleus i munnen på hverandre.

“Det er juks”, mumlet Tomas innbitt.

“Det er hav utenfor”, sa Taddeus med drømmende smil.

“Jorden er flat”, konstaterte Judas.

Fredrik Retsel rensket stemmen og baufilen bleknet mens sverdet vokste fram igjen:

“Hver gang verden føles for stor, for trang, for ugjennomtrengelig eller for vanskelig, skal dere klatre opp hit. Herfra vil dere se at selv de store er små og at dere er høyeste punkt i deres egen verden. Dere er til og med høyere enn meg”.

Det siste kunne han selvsagt trygt si ettersom bare hodet og litt av skuldrene hans syntes over takplatåets flate. Men i det samme han sa det, forstod han at det hadde vært en mening med de feil håndverkerne hadde gjort. De hadde ikke gjort disse feilene som følge av udugelighet, men som følge av en høyere kommando. Det var i alle fall hva Fredrik Retsel tenkte der han stod med hodet opp av luken og så ut som en sparsommelig utført - men svært naturtro - byste av seg selv.

Selv blir jeg ganske overrasket over hvordan dette tårnkapittelet synes å ende. Jeg hadde ikke planlagt et dårlig utført tårn, men hadde i grunnen sett fram til selv å være med kapellanen og hans 12 sønner opp på platået. Nå får jeg meg ikke til å heve meg over det nivået Fredrik Retsels hode befinner seg på. For det han nettopp sa, forekommer meg å være både vakkert og riktig. Hvor i alle dager er det han tar det fra? Og hvilken makt får fingrene mine til å skrive inn detaljer som jeg ikke hadde tiltenkt denne historien? Kjenner jeg en anelse gåsehud på ryggen nå?

Pingvinen

Ikke før hadde gåsehuden lagt seg på ryggen min, så landet det en pingvin på det glatte taket. De kraftige, knudrete pingvinføttene er utstyrt med klør som kan krafse seg fast i is, men i glattlakkert metall - antagelig aluminium - gjør de ingen nytte. Så da pingvinen landet like ved takets høyeste punkt - Fredrik Retsels hode - så skled den sidelengs ned mot gelenderet der Filip og Judas stod. Pingvinen var en keiserpingvin - det kunne jeg se på den smoking-liknende fjærdrakten med gult bryst og gule felter som gikk over i oransje på hver side av hodet. Hadde den vært en kongepingvin, ville feltene på hver side av hodet nøyd seg med gulfargen. Denne keiserpingvinen var 80 cm høy - altså litt under normal høyde for sin art - men likevel så høy at om den skled mot det 40 cm høye rekkverket, så ville den falle utfor. Pingviner er nå en gang slik konstruert at de har et noe høyt tyngdepunkt.

Judas vek til side for å gi fuglen mulighet til å falle over rekkverket. Men Filip ble stående. Han vendte seg med ryggen mot rekkverket, fattet om det med de små, sterke nevene sine og lot kroppen fungere som en buffer for fuglen som klasket mot ham - og slapp unna en ny luftetur.

Dermed har vi fått konstatert to viktige detaljer: For det første så er Judas Retsel antagelig av samme legning som sin navnebror. Skjønt denne gangen var det ikke hans handling som skapte historie, men han avslørte seg altså som en sviker. For det andre så har vi konstatert at den levende naturen kan manipuleres. For ingen har vel tidligere observert en flyvende keiserpingvin? Ikke en annen type pingvin heller for den saks skyld. Når det likevel deiset ned en keiserpingvin på det nyåpnede tårntaket til familien Retsel, så skyldes det meg - i all beskjedenhet. Men ideen til dette noe overraskende besøket var ikke min, men min datters. Hun kom inn da jeg skrev om guttenes reaksjon på utsikten fra tårnet, og akkurat da visste jeg i grunnen ikke hva som skulle skje videre.

“La det lande en pingvin”, sa hun som om det er det mest naturlige av verden.

“Hvorfor i alle dager skal jeg la en pingvin lande på tårnet akkurat nå?” spurte jeg.

“Da skjer det i det minste noe”, svarte hun.

“Men pingviner kan ikke fly”, bestemte jeg.

“Neivel”, sa hun og forlot rommet.

Nå kan det selvsagt tenkes at keiserpingvinen som deiset ned på taket - for den deiset altså, jeg skrev det - ble kastet ut fra et passerende fly. En slik handling ville selvsagt være svært usmakelig. Man slenger ikke rundt seg med keiserpingviner som man har tatt med seg i et fly. Når man først har tatt med seg en keiserpingvin ombord i et fly, så må det være fordi man vil bringe fuglen til et hyggelig sted for en keiserpingvin - ikke for å kaste fuglen ut fra lav høyde over et tårn.

Derfor er det utenkelig at noen i et lavt passerende fly har lempet ut keiserpingvinen. Det er like utenkelig at noen har kastet fuglen opp på taket. Jeg kan tenke meg at en keiserpingvin på 80 centimeter veier en 40-50 kilo. Dersom den nettopp har stappet i seg en bøtte med småsild, så veier den kanskje så mye som 60 kilo. Og hvem i min verden skulle ha armkraft nok til å slenge en keiserpingvin fra bakkenivå til en tårntopp som er 15 etasjer oppe? Jeg vet hva du svarer: Gjertrid hadde klart det. Ja, hadde hun det? Riktignok var hun kretsmester i diskos som 17-åring og kastet diskosen 37 meter. Men du kan ikke sammenligne en diskos for kvinnelige juniorkastere med en keiserpingvin. Både vekt og fasong har vesentlige forskjeller. Dessuten er Gjertrid på dette stadium av historien kun en sjel uten legeme, og du husker vel hvordan det gikk da hun forsøkte å kaste sjelen til Bertram Bruse? Jeg vet ikke hvor langt man må kaste for å bli kretsmester i sjelekast, men et par desimeter er trolig for kort. Og dersom du ikke kan slenge en sjel på 69,5 gram lenger enn et par desimeter, så kan du neimen ikke forflytte en keiserpingvin 15 etasjer opp i luften. Skal vi være enig om det?

Da gjenstår kun to alternativer: Enten har jeg funnet på hele hendelsen, eller så har akkurat denne keiserpingvinen en genetisk feil som gjør den til trekk-pingvin. Dersom vi ser bort fra første mulighet - den gjelds rett og slett ikke - så må det faktisk dreie seg om en trekk-keiserpingvin. Den første av sitt slag. Jeg vet ikke hva den har trukket etter. Ikke vet jeg hvordan den har maktet å fly heller med sine små stubber av noen vinger. Men den har flydd og den har landet ganske klossete - den deiset jo ned - på taket ved siden av Fredrik Retsels noe beskjedne byste.

Så kan du lure på hvilken funksjon denne stakkars forvillede og gen-ødelagte fuglen skal ha. Akkurat det lurer jeg på også, men nå ser jeg at Matteus myser mot pingvinen og går målrettet mot den, mens redningsmannen Filip hjelper den til å stå støtt med den ene siden av den trinne og tilsynelatende velkledde kroppen hvilende mot det lave rekkverket.

“Jeg skal skrive en bok om den”, sier Matteus.

“Ja gjør endelig det”, piper Fredrik Retsel som ennå ikke har kommet seg over sjokket ved at to pingvinføtter nesten festet seg i ansiktet hans. Sverdet fra Retsels munn er ikke lenger noe sverd, men en piperenser uten bust. Sønnene hans forsøker å ikke legge merke til det. Det er høflige gutter – selv om de tilhører årets russ.

Takknemlig flyver

Russefeiringen ble noe amputert for Matteus på grunn av pingvinen. Mens de andre 11 feiret til Fredrik Retsels store engstelse, holdt Matteus seg hjemme og underholdt pingvinen med døde sild og småsnakk. Keiserpingvinen satte pris på det, men den ble urolig når de 11 andre kom småfulle innom på morgenkvisten. At de var småfulle, er neppe noen overraskelse for deg. De var tross alt svært små til russ å være. Hadde de vært fullt utvokste, ville de utvilsomt vært storfulle. Da ville de ha gjennomført sprut-spy og slåsskamper på gutterommet. Nå ble det bare gulping og småkrangling.

Da russefeiringen var over, og eksamen på videregående likeså, da samtlige 12 retsler hadde fått gode vitnesbyrd og 11 av dem nesten daglig var oppe i tårnet for å se om verden hadde et gjøremål til dem, gikk Matteus gatelangs sammen med keiserpingvinen for å bli enda bedre kjent med den. Og for å få nødvendig bakgrunnsstoff til boken han ville skrive. Nå var selvsagt beboerne i boligområde blitt ganske bortskjemt med særegne turgåere i deres gater - jeg tenker på Fredrik Retsels daglige turer med de seks innbilte hundene. Men det vakte likevel en viss oppsikt da Matteus første gang tok seg en runde med keiserpingvinen som faktisk var omlag 30 centimeter høyere enn ham. Beboerne i boligområdet diskuterte over hagegjerdene om hvem som gikk tur med hvem. Var det keiserpingvinen som gikk tur med den svært kortvokste Retsel-sønnen? Eller var det omvendt? Du og jeg vet at det var omvendt. Keiserpingvinen var tross alt ikke kjent i området i utgangspunktet. Etterhvert ble riktignok han - for det var en han - også kjent i området, og kunne antagelig ha gått turene alene. Men gjorde det ikke. For keiserpingviner liker at noen går i front. Disse “noen” skal helst være andre enn dem selv. Det er derfor det tar sin tid når en stor flokk med keiserpingviner - 20.000 for eksempel - skal bevege seg fra A til B på den antarktiske is: Ingen av dem vil gå i front. Alle vet akkurat hvor B befinner seg, men ingen vil begynne å gå slik at de andre følger etter. Forskere har i årevis undret seg over hvordan keiserpingviner plukker ut den som skal lede marsjen til B - eller dersom de er i B, tilbake til A for den saks skyld - men har aldri funnet svaret.

Jeg vet det selvsagt. Saken er at alle de 20.000 keiserpingvinene som står der i snøføyka og tråkker og myser mot nordavinden, etterhvert blir ganske irritert - det kan man forstå. Så ser de seg rundt etter flokkens mobbeoffer. De kan rimeligvis ikke se etter en med rødt hår, store fregner, briller og tenner på tørk, så de bestemmer seg i stedet for at han med det skjeve nebbet, eller han med den grå fjæren i det hvite feltet på brystet, eller annet som keiserpingviner legger merke til, han er turens mobbeoffer. Så stabber alle de 19.999 mot den ene med det skjeve nebbet, grå fjæren eller et annet vesentlig avvik og dytter ham foran seg. Plutselig står han først i køen og skjønner at han bare må se til å gå mot B. Og det gjør han.

Keiserpingvinen Matteus tok seg av, satte således stor pris på å vralte på tur etter Matteus. For denne historiens keiserpingvin var et mobbeoffer når den befant seg blant sine artsfrender. Det skulle bare mangle om han ikke var det, han hadde tross alt en genfeil som hadde gjort ham til trekk-pingvin med evnen til å fly. Det er klart de andre så på dette som et vesentlig avvik. Men når vårt mobbeoffer vagget etter Matteus, så følte den seg høy og mørk med brede skuldre. Og den hadde ikke problemer med å se at den besynderlige pingvinen som gikk i front, hadde vesentlige avvik hva utseende og høyde angikk. Ikke bare vesentlige, men vesentlig vesentlige avvik, tenkte vår venn keiserpingvinen fornøyd.

Under disse turene og i det øvrige samkvem med pingvinen, samlet altså Matteus bakgrunnsstoff om fuglen. Det er ikke dermed sagt at han snakket med den - SÅ mye rot var det ikke i pingvinens gener at den kunne samtale med et menneske. Det skulle da også tatt seg ut - om de hadde gått der og småpratet med hverandre! Hva skulle beboerne i boligområde ha sagt da?

Da de to en dag på høstparten - ja det var til og med senhøst – gikk sin faste tur, fikk keiserpingvinen en oppkalling fra instinktene sine. Det var de instinktene som hadde fått den til å trekke fra antarktis - de instinktene som var tilført den i form av en gen-feil. Instinktet sa: “Nå må du trekke sørover igjen gamle venn”. Så trakk keiserpingvinen pusten, kastet et raskt blikk på Matteus som gikk et kort skritt foran ham, og bakset med vingene. Det skjedde ikke stort som bør nevnes i flyvningens historie med det første. Men Matteus forstod hva som var i ferd med å skje, så han grep den, for ham, svært tunge pingvinen, løftet den over hodet og løp nedover gaten, mens han ropte inn der han antok keiserpingvinens øre måtte befinne seg:

“Fly som faen!”

Og det gjorde pingvinen. Jeg vet ikke om Matteus ropte inn akkurat der hvor pingvinen hadde øret sitt. Jeg vet ikke om pingvinen i det hele tatt forstod hva Matteus sa, eller om det var vindpresset mot det hvite, gule og oransje brystet som fikk den til å forstå hva den skulle gjøre. I alle fall så slo den svært energisk med de korte vingestumpene sine - og lettet. Matteus stanset midt i gaten og så opp på den klumpete fuglen som fløy fra ham. Så snudde fuglen i luften - selvsagt gjorde den det for den hadde til hensikt å komme tilbake og takke sin kortvokste hjelper. Det skjer i alle filmer der dyr og unge mennesker er involvert. Når det unge mennesket har hjulpet dyret til frihet, så kommer dyret alltid tilbake for å takke, før det lar friheten overta livet sitt igjen.

Nå får jeg en liten klump i halsen.

Keiserpingvinen kommer tilbake - den har nettopp lettet og snudd i luften - nå skal den takke sin velgjører. Matteus står der midt i gaten og har vendt sitt lille ansikt opp mot den opprinnelig lite flyvedyktige fuglen. Matteus’ ansikt er ungt og lite, men han har en pubertetsbart som ser ut som akkurat det - en pubertetsbart. Denne gutten er liten, men han skal bli stor en gang - tenker jeg - ikke stor i størrelse, men i størrelse. Tok du den?

Og fuglen kommer baksende tilbake mot ham. Det burde være musikk her. Det burde være noe storslagent. Strykere og pauker og althorn. Jeg vet ikke. Dette er et stort øyeblikk for dyr og menneske.

I det keiserpingvinen foretar et luftig dykk fra 10 meter til 1 meter over Matteus’ hode, slipper den en usedvanlig stor gråhvit pingvindritt, som klasker rett ned i pubesbarten til Matteus. Deretter slår keiserpingvinen kraftig med vingene og stiger mot solen, før den vender nebbet mot sør og Sydpolen. Matteus står tilbake - alene - på gaten. Pingvinen han skal skrive en bok om, har som trekkfugler flest, trukket mot sør. Han står tilbake med en pingvin-bærsj i barten. Og selv om ikke barten er mye å skryte av, så blir den veldig synlig med den gråhvite gjørmen som er smurt inn i den fra ganske lav høyde.

Matteus er en stor mann, i en liten kropp. Han forstår at ved å slippe en bærsj i ansiktet på noen, viser en pingvin sin takknemlighet og hengivenhet. I alle fall en flyvende pingvin.

“Takk pingvin!” roper han mot himmelen der keiserpingvinen nå bare en en sort flekk mot den blå høsthimmelen. Pingvinbærsjen på overleppen hans får munnen hans til å se ut som en klovns. Men det affiserer ham ikke. Matteus er en lykkelig ung mann. Nå går han hjem for å skrive boken om pingvinen som kunne fly.

Og nå kommer en av mine etter hvert velkjente tidshopp. Hverken du eller jeg vil ha noe moro av å følge alle detaljer i Matteus’ skriving. Han måtte for det første tilkjempe seg en plass ved Mac’en til Fredrik Retsel - ungdom i våre dager skriver ikke noe med penn på papir. På den annen side trengte ikke Matteus lange tiden for å skrive om pingvinen. 14 dager tok det ham. Da innså han at han hadde skrevet en barnebok. Han snakket svært innstendig med Bartolomeus en hel natt, og dermed gikk sistnevnte med på å lese manuskriptet for å få broren til å holde kjeft. Riktignok hadde Bartomoleus tenkt å søke seg inn på Kunst- og håndverksskolen med tid og stunder, men han følte seg ikke dyktig nok som illustratør til å skulle påta seg å illustrere Matteus sin bok. Men Matteus fikk overtalt ham en halvtime før vekkerklokken kimte.

Dermed ble “Pingvinen som kunne fly” til virkelighet. Du vet den boken som har gitt begrepet barnelitteratur en ny dimensjon. Den barneboken som har solgt bedre enn noen andre bøker over hele verden.

“Ikke bedre enn Bibelen”, pleide Fredrik Retsel si når Matteus kom med nye storslagne salgstall.

“Nei, men den har heller ingen pingviner i hovedrollen”, svarte Matteus da.

“Ikke var den laget av to retsler heller”, pleide Bartolomeus å legge til. Og da nikket Fredrik Retsel fornøyd, mens han trakk inn sverdet og så med hengivenhet på de to sønnene.

Nå bør vi få musikk igjen. Ikke så storslagent med hele symfoniorkesteret, men kanskje noen trompetfanfarer? Sønnene - et par av dem - har seiret over faren. Slikt krever trompetfanfarer. Og plutselig ser jeg at dette er historiens første roman med musikk. Artig.

Men jeg skal ikke henge meg opp i selvdyrkelse. Her er det nok av andre å dyrke etterhvert. I den grad du har behov for å dyrke andre mennesker.

Spørsmål om virkeligheten

En eller annen gang i tiden mellom da Fredrik Retsel nesten fikk en pingvin i ansiktet da hodet hans stakk opp av tårnluken, og Matteus og Bartomoleus fikk utgitt sin bestselger “Pingvinen som kunne fly”, mottok residerende kapellan Retsel mange forespørsler til sin internett-kirke. Det gjorde han tross alt hver dag, og jeg kan ikke gå inn på alle. Det har jeg da heller ikke gjort så langt i denne historien, for hadde jeg det, så ville denne historien bare blitt en sammenhengende rekke av spørsmål og svar til og fra en sliten prest. Men det var et spørsmål han merket seg - og som jeg forsøkte å hjelpe ham med (nå har du antagelig lagt merke til at jeg ikke har lagt meg opp i hendelsene så mye i det siste - jeg forsøker å la dem leve livet sitt alene. Men jeg klarer ikke helt å dy meg - det er bare slik jeg er).

Spørsmålet var som følger:

"Jeg er så forvirret. Har fått det for meg at jeg ikke er en del av virkeligheten lenger. Og så tenker jeg: Hva er egentlig virkelig? Er virkeligheten bare en illusjon, og er jeg selv kun en illusjon i illusjonen. Hvorfor har Gud gjort det så vanskelig?

Hilsen engstelig illusjon".

Da Fredrik Retsel mottok dette spørsmålet, forstod han det ikke med det samme. Han måtte lese det flere ganger. Han bøyde seg mot skjermen og myste mens biter av tanker forsøkte å danne et bilde inne i hodet hans. Jeg gikk inn dit og så hvordan bildet bygget seg opp. Pussig nok viste det etterhvert ham selv og hans egen eksistens, og da forstod han hva "engstelig illusjon" spurte om. Mennesket bak signaturen hadde oppdaget det samme som Fredrik Retsel selv - underbevisst - hadde oppdaget etter Gjertrids siste besøk. Da hadde Fredrik Retsel forstått at årene hadde rent forbi ham uten at han hadde registrert dem (for det var jo akkurat slik jeg hadde skrevet). Og nå satte han dette i sammenheng med sin egen virkelighetsoppfatning. Han tenkte på dette i flere minutter, med lukkende øyne og mens han med den ene pekefingeren banket rytmisk på pannen sin. Fra mitt observasjonssted inne i hodet hans, kunne jeg høre de myke dunk-dunk som om det befant seg en stor maskin utenfor.

Bildet i hodet hans skapte ord og etterhvert sammenhengende setninger. Jeg så dem som stjerneskudd som bant seg sammen i lange rekker. Så sendte han dem til fingrene og begynte å skrive:

"Kjære 'engstelige illusjon'.

Jeg forstår din forvirring og engstelse. Jeg opplever den selv ganske ofte. Er virkeligheten min en illusjon, eller en drøm i Guds hode? Er jeg og min eksistens kun en konstruksjon i denne drømmen? Slike tanker gjør meg engstelig. For jeg kan ikke vite om den som drømmer virkelig er Gud. Kanskje det bare er en sommerfugl som drømmer? Eller kanskje det er en mann som drømmer at han er en sommerfugl som drømmer meg.

Dette beroliger deg antagelig ikke. Ikke meg heller, for nå ble jeg bare enda mer forvirret.

Men la oss i stedet tenke slik: I enden av denne kanskje uendelige rekke av drømmere, må det jo finnes en virkelig kraft. Og jeg tror at denne virkelige kraften må være Gud. Dersom jeg bare er et drømmebilde, så er i det minste dette bildet opprinnelig utgått fra Gud. Og Gud må ha en mening med det.

Så uansett om min virkelighet er virkelig, eller kun en drøm, så har det en hensikt. Antagelig må vi nøye oss med det.

Det beroliger meg forresten litt å tenke slik også: Dersom det nå er slik at jeg lever i en virkelig virkelighet, så er det ikke den eneste virkeligheten som finnes. For i denne virkeligheten er det mange skapninger og jeg vil anta at for eksempel en snile opplever den ganske annerledes enn det jeg gjør. Men snilens virkelighet er likevel like virkelig som min. Likeledes den virkelighet som et grantre, en spurv og et vann-molekyl opplever. Vi kan derfor slå fast at vår virkelighet er sammensatt av utallige virkeligheter.

Jeg tror jeg vil slå meg til ro med det. Håper du også kan gjøre det. Men fortsett å tenke, for det må da i det minste være et bevis for at vi eksisterer.

fred i sinnet

fredrik r

res.kap."

Nok en gang overrasker Fredrik Retsel meg. Han har faktisk fått meg til å tenke nye tanker! Fyren utvikler seg stadig.

Matteus’ bok

Matteus sin bok - med Bartolomeus’ illustrasjoner – ble altså en gedigen suksess i løpet av noen få måneder.

Her skal jeg i korte trekk gi deg innholdet i boken (Dersom du allerede har lest den og har den på æresplass i bokhyllen, kan du selvsagt hoppe over de neste par avsnittene). Når du leser dette, så må du huske på at boken er rikt illustrert med fargerike og tildels natur-dramatiske tegninger:

Den lille keiserpingvinen Keisa (jeg synes Matteus har vært lite original i navnevalget - men OK), blir klekket ut av egget faren har i hudposen mellom benene sine. Faren står sammen med flere tusen andre keiserpingvinpappaer - tett sammen - på rugeplassen på innlandsisen flere hundre kilometer fra åpent hav. Keisa har en skavank, hun har lange vinger, og de andre nyutklekkede mobber henne når de tør stikke nebbet sitt ut fra sine fedres hudposer i den intense kulden. Når mødrene kommer vaggende i takt, med magene fulle av halvfordøyet sildegrøt, er de slitne etter flere hundre kilometers vandring gjennom is og snø. Men Kaisas mamma elsker straks sin datter og gir henne all den mat hun trenger - uansett om vingene hennes er vanskapte. Kaisas mamma lar endatil de nærstående pappaer få et rapp med vingen over nebbet fordi de sier seg enig med sitt avkom om Kaisas stygge vinger.

Kaisa vokser opp og blir en staselig ung hun-keiserpingvin. Hun er staselig i den grad at hun har fargen og fasongen, men så er det slutt, for Kaisa har fortsatt for store vinger. Moren hennes tar en ekstra tur ned til iskanten for å hente tilbake mer mat til sitt barn. Og til og med faren hennes bryter alle prinsipper og bringer mat tilbake til henne. Kaisas vinger vokser enda mer og hun må slåss med de andre ungdommene som ikke liker henne. De synes Kaisa ser stygg ut. Under en slik slåsskamp slår Kaisa så heftig med vingene at hun letter. Hun blir redd når hun ser at bakken forsvinner under henne og slår enda hardere med vingene. Dermed stiger Kaisa opp over rugeplassen og ser den lange rekken av voksne keiserpingviner som går mot iskanten. Men da Kaisa ser i den andre retningen, ser hun et skar i den høye isbarrieren. Skaret gir fri vei til en bukt som er stinn av sild. Dette roper hun ned til sine artsfrender som straks antar henne som sin frelser. Kaisa har reddet keiserpingvinenes fremtid og utvikling, for hun har funnet en kortere vei til maten.

Ja, jeg vet du sier som litteraturkritikerne at dette er “Den stygge andungen” om igjen. Men hvilken historie med dyr i er ikke det?

Uansett så ble - som kjent - “Pingvinen som kunne fly” en suksess. Da en kjent regissør forsøkte å lage film av den med levende pingviner, skjedde det en katastrofe for pingvinene. For det første fordi regissøren benyttet kongepingviner som ikke lever slik keiserpigvinene gjør. For det andre fordi ingen pingviner liker å ha den kjente skuespilleren Chuck Beam i hovedrollen, når nevnte rolle egentlig skal innehas av pingvingruppens største mobbeoffer.

Nå skal det selvsagt nevnes at herr Beam som på denne tiden var en meget gammel mann, ikke tok seg spesielt godt ut i pingvinkostyme. Dessuten var kostymen såvidt trang og vanskelig å puste gjennom i antarktiske strøk, at han faktisk tok sin død av det. Derfor ble det ikke noe av den filmen - og det klasket pingvinene sine vingestumper sammen for. Jeg har ikke en gang vingestumper, men jeg deltar likevel i applausen med mine svært forkrøplede vinger (sett med en pingvins øyne).

Men så tok tegnefilmprodusenten “Andromeda” tak i historien og kjørte fram sin versjon. Den ble en suksess. Bak navnet “Andromeda” stod ukjente navn for andre tegnefilmprodusenter. Ledelsen i Disney Production skal visstnok ha revet løs flere dotter tinninghår - håret øverst på hodet hadde allerede falt av ved egen hjelp - da det ikke lot seg gjøre å avdekke hvem personene bak "Andromeda" var. Men nok en gang er det jeg som kan komme med avsløringen: Det var representanter for familien Retsel som stod bak selskapet. Nærmere bestemt Andreas. Bartolomeus var også denne gang ansvarlig for tegningene, men det ble ansatt profesjonelle til å utføre arbeidet ved tegnebrett og på dataskjerm. Matteus hadde selvsagt laget filmmanus og var dessuten produsent. Det finnes sikkert en fin tittel i filmbransjen for den innsatsen, men Matteus nøyde seg med å kalle seg "nedskriver" i rulleteksten. Og han skrev det på norsk, så ingen i den øvrige tegnefilmverdenenen forstod hva det betød. Uansett: Filmen tjente inn voldsomme mengder penger som ble satt inn på en konto i en bank i den lille byen brødrene Retsel bodde. Da var de småvokste menn bak "Andromeda" ennå ikke fylt 20 år.

Hver dag var alle 12 oppe i tårnet. Matteus - og tidvis Bartolomeus - så etter trekk-pingvinen. Men den kom aldri tilbake. Dersom de hadde brydd seg om å høre på meg, så kunne jeg ha fortalt dem at keiserpingvinen med gen-feil, hadde tatt feil av retningen da den fløy mot Sydpolen. Den hadde havnet på Lanzarote der den levde flere år som tam-pingvin i kjetting foran en italiensk restaurant. Den levde av pizza og pasta med fløtesaus. Turistene kastet maten til den når den skrek noe som ble oppfattet som “Matteus”. Det var det mange som tolket religiøst. Dem om det.

Den innbilte kirke

Mens noen få av sønnene fikk karrieren sin skutt opp i høyder de aldri hadde skuet ut fra fra farens tårn, så lette de andre fortsatt etter en plass i verden.

Residerende kapellan Fredrik Retsel visste hvor han hørte til: Foran Mac-skjermen der han bestyrte sin internett-kirke. Matteus og Bartolomeus begynte rimeligvis å betale litt for seg hjemme. Det skulle da også bare mangle. De to hadde gigantiske inntekter av boken om den flyvende pingvinen, deretter fikk de enda mer gigantiske inntekter av filmrettighetene. Da Chuck Beam ikke overlevde pingvinkostymet, steg inntektsmulighetene ytterligere. Så høy ble prisen på rettighetene at de to solgte den for 10 kroner til bror Andreas og hans impulsivt etablerte “Andromeda”.

Da tegnefilmversjonen av “Pingvinen som kunne fly” ble en suksess, da videoversjonen ble solgt til all verdens distributører, og da alle dings-produsenter kjøpte rettigheter til å trykke pingvinbilder på t-skjorter, sokker, asjetter, kulepenner, caps, pille-esker, kameraer og så bortetter, så utvidet den lokale banken. Det ble ansatt flere mennesker og bygget ut en ny avdeling som bare het “avdeling Retsel” blant de bank-innvidde. Og det skjedde altså mens bank-konsernet ellers nedbemannet og øket presset på vanlige innskytere for å få dem til å benytte plastkort og app’er fremfor å besøke banklokalet.

Jeg vet ikke hva jeg skal si - annet enn at verden virker ganske sprø. Det deiser ned en pingvin med gen-feil og dermed forsøker verden å drukne en merkelig familie med penger. Javel. Men selv om Matteus, Bartolomeus og Andreas nå betaler for seg hjemme (jeg skjønner ikke at de ikke heller benytter sine voldsomme inntekter til å flytte for seg selv! Til å starte på noe som kan bli noe mer!? Men neida - de bor fortsatt hjemme - på gutterommet sammen med de ni andre brødrene) så blir ikke residerende kapellan i første omgang tilgodesett med mer enn Den norske kirke betaler en kapellan. Og det er ingen nevneverdig haug med skjerv.

Først da Taddeus kom til å fotfølge sin far i noen uker - det skjedde antagelig samtidig som tegnefilmen om pingvinen fikk Oscar - innså han som var den minste av de 12 (bare et par centimeter, men når du er 50 centimeter høy, så betyr et par av dem ganske mye) at faren kunne trenge en modernisering av tilbudet i internett-kirken.

Jeg går med på det. Jeg går med på at det har skjedd en utvikling nå. Nå er det nemlig en rekke andre internettkirker på det store verdens-nettet. Mange av dem er internasjonale - de tilbyr alle språk - og Den norske kirkes egen, altså den som Fredrik Retsel bestyrer, er ikke lenger så populær. Det er rett og slett for lite action der. Andre internettkirker tilbyr hårete musikk, kjappe videoscener av Jesus som utånder dramatisk på korset (Det er selvsagt en skuespiller som spiller Jesus. De hadde som du vet, ikke videokameraer i Jerusalem på den tiden) og lynraske svar på religiøse spørsmål. De to første detaljene er selvsagt svært viktig for den som kommer inn i internettkirken, men det tredje - de lynraske svarene - setter de besøkene størst pris på. Når de først har et religiøst spørsmål, så vil de ha svar med det samme. Det vil si NÅ. Fredrik Retsel maktet ikke det. Han ville fordype seg. Han ville tenke gjennom mange av spørsmålene. Han ville gi svar som kunne gi spørsmålsstilleren grunn til å tenke videre. Fredrik Retsel var ikke ute etter å gi noen en grunn til å tro, men en grunn til å tenke på tro.

“Det er viktigere”, sa pappa Retsel når Taddeus spurte. Og fortsatte:

“En som tror så fullt og fast at det ikke er plass til tanker ved siden av troen, er ikke troende. Men en som tør tenke på tro når han tror, ja han tror”.

“Javel”, svarte Taddeus og forstod ingenting. Og det forstår jeg. Jeg skjønner heller ikke hva Fredrik Retsel mener, men jeg tror at jeg har en aning. Dersom jeg får tid til å sette meg ned og tenke over det, så tror jeg at jeg kan finne ut av det.

Taddeus - den lille glupingen - hadde altså ennå ikke funnet sin plass i verden. Det til tross for at han var oppe i tårnet og så etter denne plassen hver dag. Men da han så på farens og Den norske kirkes triste internettkirke, skjønte han at det trengtes modernisering til. Han maste i ett minutt eller så på sine tre rike brødre som kjapt innså hva en kraftig donasjon kunne skape, så kjøpte han seg en av de sterkeste, men minste, Mac’er for pengene han mottok. Han lærte seg alt om web-design og kjørte samtidig all kirkemuskk gjennom et kostbart komponeringsprogram. Etter to måneder hadde han et nytt interiør ferdig for Retsels kirke. Det var mer storslagent enn noe annet internettkirke-interiør. Og det ville fortsatt være det selv om andre forsøkte å etterligne det. Taddeus’ interiør var nemlig selv-utvidende ved at alle som klikket seg inn, satte igjen et dataspor som ble benyttet til å gjøre interiøret større og vakrere. Musikken var enorm. Den var sammensatt av all mulig religiøs musikk fra all verdens religioner og kunne øyeblikkelig tilpasses til den enkelte besøkendes ønsker og behov. Men det viktigste var Taddeus’ markedsføring av farens svar. Fra en brennende tornebusk foran hovedalteret steg teksten: “Spør og du skal få svar - ikke av en maskin - men av en far”. Under stod det med liten skrift: “Maskinsvar kommer NÅ. Ekte svar kommer litt senere”.

Da Taddeus demonstrerte den nye kirken for Fredrik Retsel, begynte sistnevnte å gråte. Taddeus’ kirke var enestående enorm, den var Den norske inernettkatedral, og ville trekke til seg horder av nye interesserte. Den ville revolusjonere kirkens internettarbeid, mente Fredrik og Taddeus.

Men du vet hvordan det er. Flertallet av de aldrende biskoper som fortsatt satt med Word 2 og i beste fall Windows 3.1, vendte sine skrukkete tomler ned. For egentlig likte de ikke internett i det hele tatt. De mislikte sterkt tanken om at Kirkens internett-site bare var et tastetrykk unna grotesk pornografi og bannskap på alle språk. Derfor var de egentlig glad for at Den norske kirkes site var grundig akterutseilt og lite besøkt.

“Da starter vi vår egen”, sa Taddeus.

“Da blir jeg uten jobb”, svarte residerende kapellan Fredrik Retsel i et noe nedstemt humør.

“Nei, da blir du biskop, pappa”, svarte Taddeus.

“Javel?” spurte Fredrik Retsel.

“Du blir biskop i Den innbilte kirke”, forklarte sønnen og benyttet store armbevegelser. Man kan ha store armbevegelser, selv om armene er små.

“Den innbilte kirke?”

“Du har alltid sagt at Kirken - med stor K - egentlig ikke eksisterer. Du har sagt at Kirken som institusjon - uansett trosretning - er en menneskeskapt greie som Gud ikke har noe forhold til. Du har alltid sagt at alle kirkelige institusjoner er innbilte”, Taddeus snakket fort og med stadig økende volum. Han hadde fått tak i tampen på en tanke og var redd for å miste den.

“Har jeg alltid sagt alt det?”. Fredrik Retsel var overrasket. Han kunne ikke huske at han hadde nevnt Kirken som innbilt institusjon ved en eneste anledning. Og akkurat dét er kanskje ikke så merkelig, for det er bare i Taddeus’ hode jeg har lagt det minnet. Fredrik Retsel fortsatte mot den svært ivrige sønnen:

“Dersom jeg alltid har sagt så mye om Kirken, hvordan har jeg i det hele tatt hatt tid til å ytre meg om noe annet?”

“Det har du faktisk nesten ikke hatt tid til. Men drit i det pappa! Saken er at betegnelsen Den innbilte kirke vil kunne omfatte alt som har med menneskelig trosaktivitet å gjøre”

“Menneskelig trosaktivitet?”

“Kan du kutte ut å være ekko med spørsmålstegn i enden!” Taddeus ble merkbart sint-rød i det lille ansiktet sitt, men sinnet nådde ikke øynene hans - de lyste sterkt og blått mot faren som svarte:

“Spørsmåsltegn i enden?”.

Så forstod Fredrik Retsel hva sønnen mente og fortsatte kjapt, mens Taddeus stønnet:

“Dersom jeg skulle være gal nok til å etablere min egen kirke, så burde den kanskje hete Den menneskelige kirke. Det er alt det menneskelige jeg savner i Den norske kirke. Og det er det menneskelige jeg eventuelt - jeg gjentar eventuelt - ville ha lyst til å bære fram for min menighet”.

Det sint-røde rant av Taddeus sitt ansikt og sønnen smilte mot faren. Taddeus dempet stemmevolumet og sa:

“Nemlig, pappa! Du vil at de som tror skal føle at troen deres omhandler dem selv. Tro er akkurat hva ordet sier: Det er å tro. Det er å innbille seg noe. Det er å innbille seg noe som er riktig for det enkelte menneske. Å kalle en kirke for Den menneskelige kirke vil være det samme som å fjerne denne kirken fra Gud, for Gud står bak alle innbilninger. Men ved å kalle den Den innbilte kirke, åpner du for alle trosretninger og alle folkeslag”. Taddeus trakk pusten og Fredrik Retsel skjøt tenksomt inn:

“...alle folkeslag til mine displer”.

“Nettopp, pappa! For første gang i verdenshistorien kan misjonsbefalingen bli reell! Du kan gjøre noe med troens under som ingen har gjort før deg!”

“Tror du det?”, spurte Fredrik Retsel og smilte ertende mot sønnen som først stønnet oppgitt, men som rettet seg opp og smilte tilbake da han oppfattet farens uttrykk:

“Du skal bli biskop i Den innnbilte kirke, pappa!”

“Javel”, svarte Fredrik Retsel som heretter vil bli benevnt som nettopp det - biskop i Den innbilte kirke. Han kunne selvsagt ha kalt seg erkebiskop, men det høres så strengt ut. Fredrik Retsel ville ikke ha likt en streng tittel.

Til biskopen

Det høres så enkelt når Taddeus anbefaler sin far å etablere en helt ny kirke. Som om det bare er å knipse med fingeren og så er Den innbilte kirke etablert. Og vet du hva: Akkurat så enkelt er det også. Hvem som helst kan etablere sitt eget trossamfunn basert på de underligste ideer. Men dersom det nye trossamfunn har ambisjoner om å få suge på den statlige puppen og få en skvett statlig støtte, så må en del formelle krav oppfylles.

Fredrik Retsel kommer selvsagt til å etablere Den innbilte kirke. Han gjorde det faktisk i det øyeblikket ideen satte seg fast i hodet hans. Men de formelle krav opptar ham ikke. Den nyslåtte biskopen bryr seg ikke om å la den nyfødte kirken die den statlige pupp. For det første fordi det ikke er penger som driver ham. Og for det andre fordi han regner med at de av sønnene som nå har bankkonti inneholdende store tall, vil sørge for at han får dekket de nødvendigste utgifter. I så måte må det være lov å si at Fredrik Retsel som kirkefader, befinner seg i en særstilling.

Men det er en annen ikke helt uvesentlig detalj biskop Retsel må få orden på: Den norske kirke er ikke kjent for å akseptere at deres prester brått begynner å predike på tvers av brukermanualen. En prest som finner på å gjøre noe så uhyrlig, må i verste fall regne med å bli fradømt kappe og krage etter en lang, smertefull prosess. I beste fall får han eller hun tilbud om å søke avskjed og frasi seg alle sine presterettigheter for all fremtid.

Fredrik Retsel vet alt dette. Noen kirke-juridiske kunnskaper fikk han tross alt med seg i løpet av de seks årene på Det teologiske fakultet. At han velger den minst smertefulle utvei – å melde seg ut – overrasker meg ikke. Og hvorfor skulle han velge noe annet? Han ønsker bare å drive med det han innbiller seg at han tror på.

En tidlig høstmorgen kler han på seg den fargerike fritidsdressen sin, gode tursko, vanter og topplue – for utendørs er det blå himmel og rim på bakken. Han kaller sammen sine seks hunder og innbiller seg at han fester hundelenkene til halsbåndene deres. Så går han ut og trekker inn den skarpe luften som blir til små ullne skyer rundt hodet hans når han puster ut.

Fredrik Retsel går ikke den vanlige runden i boligfeltet denne dagen. I stedet styrer han de små raske skrittene sine mot den lille byens sentrum og busstasjon. Bussjåføren ser medfølende forståelsesfullt på Fredrik Retsel da sistnevnte forsikrer at de innbilte hundene ikke vil gnage på setene eller knurre mot medpassasjerene. En knapp time senere er han framme i fylkeshovedstaden og går den korte veien til bispesetets kontorer. Der er arbeidsdagen akkurat påbegynt og det lukter nytrukket kaffe i ekspedisjonen da Fredrik Retsel ber den unge damen bak skranken om å melde hans ankomst til biskopen.

Den unge damen er ny bak skranken. Hun har aldri hørt om – og slett ikke sett – den småvokste internett-kapellanen tidligere.

-Vet mamman din at du er her? Spør hun hyggelig, slik hun mener man skal spørre et prepubertalt barn som tydeligvis ikke har helt klart for seg hvorfor det ønsker å treffe biskop Olav Rendjarn.

-Det vil ikke overraske meg om min mor vet at jeg er her, svarer Fredrik Retsel hyggelig. Det er selvsagt ikke første gang han blir tatt for å være et barn, og han godtar at fritidsantrekket hans har gjort den unge damen sterk i troen. Han tar av seg vantene og trekker toppluen av hodet før han fortsetter:

-Men biskopen har trolig ingen interesse av hvorvidt min mor er informert. Han vil ha større nytte av å vite at Gud er det.

Den unge damen blir søtt rød i ansiktet når hun ser at det er en voksen mann inne i den lille kroppen, men hun er dreven nok til ikke å miste hodet – et løst hode på gulvet ved biskopens mottagelsesskranke ville da heller ikke tatt seg ut. Via callingen til biskop Rendjarn melder hun derfor med noe anstrengt stemme at ”biskopen har besøk av en gutt....jeg mener en mann....en litt...”.

-Å, er det kapellan Retsel? Så hyggelig. Send ham inn, svarer biskopen med sin mørke, velmodulerte stemme. Han humrer litt også, for det er ikke første gang at hans besynderlige kapellan har forvirret kontorpersonalet.

-Jeg kjenner veien, sier Fredrik Retsel og går innover korridoren mot den riktige døren. Først nå ser den unge damen at den lille kapellanen drar etter seg en samling hundelenker. Hun himler med øynene og trekker pusten skjelvende da Retsel banker på døren og går inn til biskopen.

* * *

Biskop Olav Rendjarn hadde vært landets yngste biskop da han ble utnevnt som 45-åring, men nå 20 år senere, er han blant de eldste, og slik oppfører han seg også. Selv om han hverken har ektefelle eller barn, liker han å opptre faderlig og denne rollen blir gitt troverdighet av hans høye, tønneformede kropp og den allerede omtalte røsten. Han har kortklippet grusgrått hår og skjegg som står vakkert til den hvite snippen over det blanke fiolettfargede skjortebrystet som inne i den sorte jakken, gir det tunge gullkorset en varm bakgrunn. For å understreke faderligheten liker han også å vise fram de kraftige nevene sine. De ser ut som om de tilhører en steinarbeider, men Rendjarn gjør sjelden noe mer kraftkrevende med dem enn å folde dem. Når han fikk en gjest på kontoret, var han påpasselig med å la de foldede hendene ligge tungt på en oppslått bibel – som om han var blitt avbrudt i å lese i Den hellige bok. Men sannheten er at han knapt behøver lese i Bibelen lenger fordi han kan den utenat. Hans kristentro er da også så fundamentalistisk som den kan være uten å bryte grensen for det akseptable innen Den norske kirke. Rendjarn er i mot alt nytt innen Kirken. Kvinnelige prester liker han ikke, ei heller homofile prester, men det er kun av prinsipielle årsaker. For sannheten er at han misliker kvinnelige prester fordi han selv er homofil, og homofile prester liker han ikke fordi han rett ut sagt er dypt misunnelig. De hadde tross alt hatt mot til å komme ut av det skapet der Rendjarn selv skjuler seg i stummende mørke helt inntil bakveggen. Det er ingen som vet at Rendjarn er homofil fordi han som biskop er ikke-praktiserende. Men når han som privatmann reiser på sine ensomme utenlandsferier, er han svært praktiserende.

Egentlig burde jeg selvsagt ikke ha nevnt Rendjarns hemmelighet, men av hensyn til kravet til realisme i denne historien, må jeg bare gjøre det. Dersom du sprer dette videre, vil Rendjarn snart dø under tragiske, selvpåførte omstendigheter, men fortsatt som en homo-fordømmende biskop. Eller han vil vokse seg så modig at han kommer ut av skapet og blir landets første homse-biskop. Men dette tilhører en eventuell fremtid.

Nå står residerende kapellan Fredrik Retsel innenfor døren til biskopens store, rektangulære kontor. Det er på størrelse med en gjennomsnittlig familieleilighet i et borettslag – altså cirka 70 kvadratmeter. Gulvet består av mørk, blank parkett som lyset fra fem høye vinduer på den ene langveggen, lager reflekser i. Veggene har mørk brystningspanel og fløtefarget tykk tapet. Ellers er veggene sparsomt dekorert –kun med et mørkt maleri i en tung gullramme med snirklete ornamenter. Motivet er en Kristus-skikkelse som hengende på korset, skriker ut sin smerte mot en dyster himmel. Blodet som renner fra den skrikende mannens hender, føtter og sår i buken, har samme farge som biskopens skjortebryst. Maleriet henger midt på kortveggen på motsatt side av rommet for døren. Under maleriet står biskopens tunge og pertentlig ryddige skrivebord, som sammen med biskopen på en kontorstol han nærmest skjuler med tønnekroppen sin, synes å utgjøre en enhet. Bortsett fra denne enheten finnes det kun et møbel i rommet: En sortlakkert besøksstol med høy rygg og tresete, er plassert midt i mot enheten biskop/skrivebord. Stolen ser ut til å mistrives og viser trassig at den ikke akter å gi den besøkende en god sitteopplevelse.

-Hva bringer kapellanen hit? spør biskopen rungende faderlig over de 15 meter med blank parkett som ligger mellom ham og Retsel.

Fredrik Retsel går bestemt – men med en ørliten engstelse for å skli – syv meter nærmere sitt kirkelige overhode. Hundelenkene lager en raspende lyd mot parketten. Så stanser han og sier:

-Kan jeg la hundene bli sittende her? De blir alltid så redde når det ikke er strødd.

Utmeldelse

Biskop Olav Rendjarn har selvsagt hørt om sin kapellans noe sære opptreden gatelangs, men han har ikke i sin ganske beskjedne fantasi klart å se det for seg. Han har i stedet tenkt som så at ”Retsel er nå en gang internett-prest, og da må han vel være noe sær”. Biskopen har dessuten i likhet med sine bispekolleger, svært lite til overs for internett. Han vet knapt nok hva det er og har heller ingen interesse av å lære noe om det. For det står ingenting i Bibelen om internett, det vet han.

Da Rendjarn selv ble utnevnt til biskop, hadde Retsel kun noen måneder tidligere fått i oppdrag å åpne den første internett-kirke i landet. Biskopen hadde selvsagt fått de rapporter Retsel var pålagt å sende sitt overhode, men han hadde ikke lest dem grundig – for å si det forsiktig. Egentlig anså biskopen denne internett-kirken for å være et tiltak som var iverksatt kun for å gi et tilbud til en prest som ikke egnet seg for vanlig menighetsarbeid.

Og når residerende kapellan Fredrik Retsel nå aker seg opp i den lite vennlige besøksstolen, forstår biskopen som han tidligere har gjort de få gangene han har møtt Retsel, nok en gang at hans antagelser har vært riktige. Disse tankene gjør at han ikke makter å gjennomføre et av sine prinsipper, nemlig å være den første som tar ordet når en besøkende har inntatt stolen foran ham.

-De er veldresserte, så de kommer ikke til å gi fra seg en lyd, sier Fredrik Retsel med et lite smil og peker med tommelen mot hundelenkene på gulvet bak seg, før han fortsetter.

-Jeg har kommet til deg i dag for å anmode om avskjed i nåde.

-I nåde? Spør biskopen dumt. Stemmen hans er ikke så faderlig som han hadde ønsket at den var.

-Ja, jeg er dessverre redd for at min tro ikke lenger harmonerer med Den norske kirkes lære.

-Å? Svarer biskopen. Fredrik Retsel ser ned på de små hendene sine som folder seg nervøst i fanget hans.

-Jeg har kommet til at Jesus ikke er alene om å være Guds sønn. Vi er alle like mye Guds sønner og døtre som ham.

-Men kjære deg, det er da...forsøker biskopen, men blir avbrutt av Fredrik Retsel. Jeg tror sverdet er i ferd med å vokse ut av kapellanens munn nå. (Jeg må fremdeles omtale ham som kapellan i disse omgivelsene. Jeg håper du har forståelse for det).

-Jeg tror ikke Gud er så overvettes begeistret for den måten de fleste kirkesamfunn forsøker å representere ham på, og Den norske kirke med sin intolerante og ekskluderende holdning i mange sammenheng, irriterer ham rett og slett. Gud synes ikke noe om en kirke som styres av selvgode mennesker. Ja, Gud synes ikke noe om en kirke som styres i det hele tatt. I Guds øyne er hvert enkelt individ sin egen kirke som individet selv skal bestyre. Dette har jeg tatt konsekvensene av og har opprettet Den innbilte kirke – ikke som et kirkesamfunn, men som et samfunn av kirker.

-Et samfunn av kirker? Sier biskopen og stirrer med stadig økende undring på den lille mannen i besøksstolen. Rendjarn kan selvsagt ikke se at sverdet nå står skinnende blankt ut av Retsels munn, men han føler det. Sverdet dirrer i luften mellom dem:

-Den innbilte kirke har som hovedoppgave å hjelpe det enkelte individ å kommunisere med andre individer. Den innbilte kirke kan gi råd og veiledning, men ikke pålegg og ordre, for det er det bare Gud som kan overfor den enkelte. Den innbilte kirke har ingen makt overfor den enkelte, men har kun funksjon som tjener. Jeg som biskop i Den innbilte kirke, har ingen sterkere kontakt med Gud enn noen av de øvrige i dette fellesskap. Min eneste makt er den kjærlighet jeg føler for enkeltindividet.

-Så du er biskop? Spør Rendjarn, og nå er det et snev av hån i stemmen hans. Han har helt glemt den faderlige tonen.

-Ja, det er en rolle Gud har tildelt meg via en mellommann, svarer Fredrik Retsel rolig. Jeg smiler fra min usynlige observasjonspost over dem, for mellommannen han henviser til må være meg. Nå ser jeg at Rendjarn er i ferd med å bli ganske rød under sin grå, kortklippede lugg. Og det som har gjort ham forbannet er antagelig – rett og slett – at Retsel har omtalt seg som biskop. Rendjarn er stolt av sin posisjon og sin tittel og blir altså voldsomt provosert av at en liten fjert av en kapellan tildeler seg selv samme tittel. Han reiser seg brått og ser skremmende myndig ut når han nå blåser ut mot Fredrik Retsel:

-Dette er jo fullstendig uhørt! Komme her og snakke om intoleranse og ekskluderende holdning, og så påstå at du er utnevnt som biskop for en forvillet samling enkeltindivider! Kapellanen må forstå at dette er en holdning som er fullstendig uakseptabel i Den norske kirke!

Fredrik Retsel ser rolig opp på sitt overhode – eller egentlig sitt tidligere overhode selv om ikke det er formelt bekreftet ennå. Og nå går det en liten faen i meg, for jeg vil gjerne at Retsel skal komme ut av denne samtalen som den lille seierherren. Jeg legger inn i hodet hans informasjonen om biskop Rendjarns skjulte jeg. Ikke fordi Rendjarns legning er noe å skamme seg over, men fordi han gjør nettopp det.

Retsel smiler varmt mot den illsinte kjempen på den andre siden av skrivebordet og spør mildt:

-Føler biskopen å ha aksept for sitt innerste vesen i den kirke han er satt til å tjene?

Rendjarn skal til å brøle et svar, men så forstår han hva den lille kapellanen har spurt om. Han blir enda rødere i ansiktet, så går luften ut av ham og han synker ned bak skrivebordet, mens de store nevene hans blar febrilsk formålsløst i Bibelen foran ham. Han harker og stammer fram et hviskende svar:

-Hva har du tenkt å gjøre med den kunnskapen du sitter inne med?

-Det er ikke opp til meg å gjøre noen ting, men opp til deg selv. Dersom Gud har gitt deg kraft til å leve som en falsk person blant dine medmennesker, så har han en mening med det. Dersom Gud vil at du skal stå fram som den du egentlig er, så vil han styrke deg ytterligere.

Fredrik Retsel aker seg ned av besøksstolen og sier med hverdagsstemmen sin:

-Nei, nå begynner hundene å bli urolige. Vi har vel nå hatt den samtalen systemet har pålagt oss å ha før en prest kan få avskjed i nåde? Nå gjenstår så vidt jeg vet bare at biskopen sender meg et brev som bekrefter at avskjed er gitt. De øvrige formaliteter i forhold til kirke og stat er det vel biskopen som må ordne?

-Alt skal bli ordnet, hvisker biskopen i det Fredrik Retsel plukker opp de seks hundelenkene fra det blanke gulvet. Han nikker farvel til Rendjarn og begir seg ut til resten av livet.

Monarkiets fremtid

Du vil selvsagt ikke tro det, men det gir jeg i grunnen blaffen i, for her er alt sant. Hvem skulle vite det bedre enn meg. Uansett: En svært mørk og stormfull vinterkveld (nei denne setningen er ikke skrevet av hunden Snoopy der han sitter med sin skrivemaskin på hundehus-taket. Det må da være mulig for andre forfattere også å benytte setningen "en mørk og stormfull kveld" uten at Snoopy skal komme snerrende med copyrighten sin!). Altså: En svært mørk og stormfull vinterkveld lastet biskop Fredrik Retsel ned de siste spørsmålene til Den innbilte kirkes internett-katedral. Det første spørsmålet han åpnet, fikk ham til å gjespe før han koblet det til et standardsvar for frustrerte eldre herrer som ikke fikk sukkerbrødet til å heve og som lurte på om Gud hadde noe med saken å gjøre. Standardsvaret inneholdt en idiotsikker oppskrift på sukkerbrød - en oppskrift biskop Retsel hadde funnet i Gjertrids omfattende kokebok-bibliotek.

Nok om det. For det neste spørsmålet fikk Fredrik Retsels halspulsåre til å tre fram klart blått og heftig pulserende som en liten fet mark på den hvite huden hans. Spørsmålet lød som følger:

"Kjære biskop Retsel. Jeg og min kone har siden Den innbilte kirkes katedral ble åpnet for kort tid siden, vært ivrige besøkende. Vi har funnet mer i Deres kirke enn i den vi er satt som symbolske overhoder for. Som De sikkert kjenner til, har vi i alle år arbeidet intenst for å gi monarkiet en fremtid i dette landet. Eller med andre ord: Vi har praktisert alle tenkelige øvelser som kan fremskaffe en arveprins. Dette har - som De vet - ikke gitt det ønskede resultatet. Vi er og blir barnløse, og dermed kan landets kongehus dø ut med oss. Det er selvsagt trist ettersom Slottet i hovedstaden er påkostet store summer penger og fordi landets innbyggere synes å sette pris på at en kongelig profil bekler mynter og sedler. Vi har ved flere anledninger forespurt biskoper i Den norske kirke om det er Guds mening at vi skal bli den siste konge og dronning i dette landet, men har bare fått svevende svar. Derfor kontakter vi nå Dem med håp om at De har bedre kontakt med øverste myndighet.

Med vennlig hilsen

Kong Gunnar og dronning Olga."

Det var ikke bare Fredrik Retsels halspulsåre som pulserte voldsomt da denne e-posten ble lest. Min egen dunker helt på smertegrensen nå. Jeg tror ikke Retsel - om han er aldri så mye biskop - kan takle et skikkelig svar til en såvidt prominent spørsmålsstiller. Så jeg legger meg helt inntil det venstre øret hans og kjenner lukten av udusjet biskop. Det hadde selvsagt vært mer behagelig å gå inn i hodet hans og si det jeg skulle der, for da hadde han trodd at det var hans egne tanker som snakket. Men nå må jeg være guddommelig. Så jeg legger an en dyp stemme med vibrato og ekko. Akkurat nå henger hendene hans som grener på et lite tre over tastaturet. Han tenker mens hendene venter på ord de kan skrive.

"Du har kontakten, biskop Fredrik Retsel", sier jeg med nevnte dype vibrato og ekko. Det fungerer svært bra. Grenene på det lille treet synes å visne. De faller ned i fanget hans, mens øynene hans søker rundt i rommet. Han har hørt mange stemmer i sitt liv - Fredrik Retsel - og du har vært med på alle sammen, så du vet hva jeg snakker om. Men denne guddommelige versjonen har han aldri før opplevd. Ikke rart han blir en smule perpleks. Ikke rart han får stramme lepper og enda strammere skuldre.

"Nå må du gi Kongen og dronningen et svar de husker", sier jeg til den ganske nyslåtte biskopen, og regner med at han vil se rådvill opp i luften for å få hjelp av meg. Jeg vet nemlig hva han skal svare. Ikke det at jeg har nevneverdig erfaring med svar til kongelige, men jøssameg, når sjansen først byr seg, så kan jeg ordlegge meg på en ordentlig måte!

Men hva skjer? Hva skjer?! Biskopen hever de små nevene sine fra fanget samtidig som han ganske andektig senker blikket mot tastaturet. Nå begynner han gudhjelpemeg å skrive, uten å ha spurt om råd først.

Jeg advarer ham: "Vet du hva du skal svare nå, Fredrik Retsel?"

Han nikker uten å si noe og skriver:

"Kjære Gunnar og Olga!

Det er hyggelig at dere har funnet min katedral. Velkommen skal dere være i den. Jeg vil alltid gjøre mitt ytterste for at dere skal føle tilhørlighet her. Slik hilser jeg alle som kommer hit første gang. Jeg gjør ingen forskjell på de mennesker som klikker på døren til Den innbilte kirke. Jeg forstår at dere er skuffet over den måten Den norske kirke behandler dere på. Jeg ble selv skuffet, men jeg er heldigvis ikke i den posisjon som dere er. Det må være vondt å være overhode for noe som ikke fungerer.

Jeg deler deres frustrasjon over at den etterlengtende arving lar vente på seg. Ikke minst må det være vondt å lese de syrlige artiklene i boulevardavisene og sladderbladene. De har dessverre glemt at dere er mennesker. De tror at dere er forbruks-ikoner de kan benytte bilder av for å øke sitt eget salg.

Når det gjelder deres barnløshet, så kan jeg selvsagt ikke gi dere noen medisinske råd. Sannheten er vel egentlig at dere ikke kan få barn. Dessuten er dere nå blitt såvidt gamle - du dronning Olga er tross alt 55 år og bør i det hele tatt ikke få barn, selv om du kong Gunnar sikkert er produktiv som 53-åring. Gud har selvsagt en mening også med dette. Gud mener at dere ikke skal få barn. Så enkelt er det. Men dere er likevel opptatt av at landets monarki skal leve videre. Det er også jeg, og jeg er overbevist om at Gud er enig med oss. Det vet jeg bare fordi jeg vet det. Slik er det å tro.

Hvordan skal dere så gi monarkiet et fortsatt liv dersom dere selv ikke er i stand til å produsere arvinger? Svaret gir seg selv. Dere må adoptere en gutt. Jeg vet det er uvanlig at et kongepar adopterer en gutt for å skaffe landet en kronprins, men dette er nok den eneste måten dere kan gjøre det på. Dere er begge av kongelig ætt og nettopp det er årsaken til deres barnløshet. Slekten er genetisk blitt ødelagt, så nå må dere få nye gener inn i den. Det kan kun gjøres ved adopsjon. Men dere kan ikke adoptere et spedbarn fra den tredje verden. Vår kommende konge bør ha den samme hudfarge som landets majoritet. Dere bør dessuten ikke adoptere et nyfødt barn fordi dere er for gamle til å oppdra et ferskt menneske. Dere bør med andre ord adoptere en tenåring med god bakgrunn. En tenåring fra et vanskeligstilt hjem vil ha problemer med å tilpasse seg en virkelighet i kongelige omgivelser. Selv har jeg 12 sønner som denne vinteren fyller 19 år. Jeg vet nå at en av dem er landets kommende kronprins. Dersom dere ønsker det, skal jeg fortelle ham om det. Men dersom dere ønsker å gjøre det selv, skal jeg be ham om å være hjemme den dagen dere stikker innom.

Dette svaret er svært direkte. Jeg liker å svare direkte fordi Gud selv alltid er direkte.

fred i sinnet

fredrik r

biskop"

"Duverden Fredrik", sier jeg inn mot øret hans. Jeg har skrudd av ekkoet fordi jeg nå egentlig er ganske ydmyk. En som tør svare en konge og dronning så direkte uten å spørre sin egentlige skaper - meg - om råd, må være tøff. Nok en gang vokser det gåsehud på ryggen min, for jeg har en følelse av at den guden Fredrik Retsel referer til som Gud faktisk ikke er meg. Men at denne guden eller kraften også har noen fingre på mitt tastatur. Er det mulig? Jeg vil helst svare nei, men likevel vet jeg ikke. Når jeg tenker meg litt om, så innser jeg det absurde i situasjonen: Jeg har skapt en mann og hans virkelighet. Denne mannen tror på en Gud - og nå skrev jeg Gud med stor G ser jeg - som styrer hans virkelighet. Og så begynner jeg å lure på om den samme Gud også styrer meg. Absurd absurd. Et morsomt ord. Jeg skriver det igjen: Absurd. Men nå skriver jeg meg bort. Jeg må konsentrere meg om å snakke med Fredrik Retsel - mannen jeg (tror jeg) har gjort til biskop i Den innbilte kirke:

"Synes du egentlig det er riktig å si rett ut til Kongen og dronningen at de er for gamle til å få barn?". Jeg spør helt vanlig. Er ikke spydig eller syrlig eller på annen måte upassende. Han tar heldigvis ikke spørsmålet mitt slik heller:

"Ja selvfølgelig. De ER jo for gamle til å få barn. Eller for å være helt korrekt: Hun er for gammel. Kong Gunnar kan få barn så lenge han klarer å tømme seg, han..."

Jeg avbryter ham, synes det hele blir litt pinlig:

"Det er greit Fredrik, det er helt greit. Men skal du ikke tenke over svaret ditt litt til før du sender det?"

"Nei" svarer Fredrik Retsel, flytter musepekeren til "Send"-knappen og trykker.

Nå er jeg - for å si det forsiktig - rasende nysgjerrig på hvordan dette svaret blir mottatt i de kongelige gemakker. Der har jeg aldri vært før.

Kongen og dronningen

Jeg beklager. Jeg ble litt vippet av pinnen som det heter, selv om jeg sitter ganske trygt på en stol og holder meg godt fast i tastaturet foran meg. Jeg ble i alle fall lurt - av meg selv? - til å tro at Fredrik Retsels svar til en konge og dronning ville bli sendt og mottatt uten at jeg visste hvilken reaksjon den ville resultere i. Jeg glemte med andre ord at det er jeg som holder i alle tråder i dette marionett-teater. Det er for fanken jeg som skriver denne jævla historien! Beklager, men dette blir litt stort for meg. Jeg hadde tross alt ikke ventet at Kongen skulle blande seg inn.

Nå vet jeg selvsagt at du protesterer fordi kongen av Norge i min historie heter Gunnar. Kong Gunnar. Og at dronningen heter Olga. Dronning Olga. Og at de ikke har barn. Du mener selvsagt at de heter noe ganske annet og at de - i alle fall når jeg skriver dette - har ordnet arvefølgen på en antagelig behagelig måte.

Ja. Du har selvsagt rett i DIN virkelighet. Men i den virkelighet jeg lager her, heter altså Kongen Gunnar, og han har ikke maktet å gjøre sin hustru - dronning Olga - gravid. Det til tross for at han har kjørt et ganske heftig løp med henne de siste 30 årene. Ja han har det. Kong Gunnar er faktisk en svært sprek og viril type. Han er en dyktig curong-spiller. Du vet det spillet som minner om biljard, men der man støter køen - kjeppen - mot tre-ringer i stedet for tre-baller. Da Kongen var kronprins og gikk i femteklasse på en eller annen Oslo-skole, hadde han en sløydlærer som ikke visste hva han skulle finne på av oppgaver til elevene sine. Det vil si - da han begynte som sløydlærer 30 år før dette, så visste han det ikke. Men så kom han på at han kunne be dem lage curong-bord, med brikker og to køer. På den måten ville de lære det meste innen treformings-faget, mente sløydlæreren. Jeg husker ikke hva han heter. Det samme kan det være ettersom han nå er død. Men poenget er at da vår daværende kronprins hadde laget sitt eget curong-bord og to køer, samt de nødvendige runde brikkene - var det syv røde og syv grønne? - så ble han fullstendig besatt av spillet. Hans far - kong Leif - ville at han skulle utmerke seg innen rulleskiidretten, men på den tiden var knapt nok rulleski oppfunnet og ingen ville måke stier i skogen vinterstid slik at rulleskientusiastene kom seg uhindret fram, så derfor konsentrerte kronprins Gunnar seg om curong-spillet. Og det gjorde han rett i. Først vant han Slottsmesterskapet i curong, og akkurat det var ikke så vanskelig fordi det ble arrangert for kronprinsen blant de ansatte på Slottet. Og for å være helt ærlig: Det var ingen som torte vinne over kronprinsen. Men så gikk han ut i den virkelige verden med sin nye idrett - ja, jeg kaller det idrett for å være høflig, men det er klart at curong ikke er rare idretten. Dette kunne jeg ha skrevet mange sider om, men jeg skal skåne deg for det - og da viste det seg at den lille fyren var en djevel med køen. Han vant på ren og skjær dyktighet overalt. Etter et års tid var landets kronprins også landets beste curong-spiller. Og det i et land der svært mange hadde laget seg sine egne curong-spill på sløyden og dermed hadde en viss peiling på hva det dreide seg om. Nå skal det selvsagt i rettferdighetens navn tillegges at de færreste av de som kom hjem med curong-spill fra sløyden, noen gang gadd benytte det. De hadde tross alt laget det på skolen, og alt de hadde laget på skolen var noe kjedelige greier. Derfor var mange hundretusen kroker i norske kjellere dekorert med et velformet curongspill.

Som konge gikk kong Gunnar i bresjen da Kongelig norsk curong-forbund (KNC) ble stiftet. I KNC stilte han seg til rådighet som beskytter. Han fikk regjeringen til å innføre curong som obligatorisk fag på alle skoler. Han deltok selv på alle Norgesmesterskap, noe som selvsagt økte oppslutningen om idretten. Og akkurat nå vet jeg at han arbeider intenst for å få i gang en internasjonal curong-organisasjon slik at det kan arrangeres VM. Men av en eller annen grunn er ikke interessen for curong så voldsom utenfor Norges grenser. Det kan ha noe å si at de internasjonale konsernene ikke synes de får tilstrekkelig igjen for sine sponsor-penger. På et curong-brett er det tross alt beskjeden plass for konsern-logoer.

Men om det ikke blir noe VM, så medfører i alle fall all curong-aktiviteten at kong Gunnar holder seg sprek og klar i toppen - eller skal jeg si relativt klar i toppen. For noen vil kanskje mene at en konge som benytter all sin fritid på curong, ikke er ved sine fulle fem. Og det må disse menneskene få lov til å mene. Men det er selvsagt ingen i mitt Norge som tør mene noe slikt offentlig.

Dronning Olga benytter tiden til noe ganske annet. Hun er svært opptatt av barn og eldres kår i dette landet. Det skyldes antagelig hennes oppvekst som yngste datter av den danske kong Ballemose. For det var litt av en konge. Det sies at han døde i armene til en av de mange tjenstepiker han hadde besvangret. Og da var han 87 år. Det sies også at ereksjonen hans var så enorm selv etter hans død, at kistemakerne fikk alvorlige problemer. Ingen hadde hverken hjerte til eller nerver til å brekke det døde, men likevel så skremmende struttende lemmet hans ned i vannrett stilling der han la som lik. Derfor ble kisten utstyrt med et betydelig utbygg - nærmest et tårn (Pussig at det skulle dukke opp enda et tårn i denne historien)- som ble det siste bosted for kong Ballemoses stolthet. Det ville selvsagt være direkte ufint å la dette tårnet stå til almén beskuelse under den kongelige begravelsen. Det ble derfor grundig kamuflert som en blomsteroppsats. Jeg kunne ha skrevet mer om dette. For eksempel at det blåste voldsomt den dagen kong Ballemose ble ført til graven og at en kraftig vindkule avdekket penis-tårnet. Men nå får det være nok. Jeg må konsentrere meg om Olga.

Da Olga ble født - ikke av kong Ballemoses hustru - dronning Malurt, men av Fredrikke Jyske som på den tiden vasket de kongelige toaletter i København, så ble barnet straks gitt kongelig status. I likhet med alle de andre barn som ustanselig syntes å sprute ut av tjenestepiker underlagt kongen. Kong Ballemose mistet rimeligvis etterhvert oversikten over alle de små prinser og prinsesser som krabbet og løp i korridorene rundt ham. Det hendte han trodde et av barna tilhørte noen andre og jaget det ut av slottet. Akkurat det skjedde med prinsesse Olga da hun var 4 år. Den lille prinsessen gikk gråtende rundt i en kongelig skog i flere timer før en kongelig gardist oppdaget henne, pakket henne inn i sin store bjørneskinnslue og bragte henne tilbake til trygge omgivelser. Da fikk prinsesse Olga interessen for barns kår i samfunnet. De eldres kår ble hun interessert i etter at hun ble Norges kronprinsesse - altså etter at hun giftet seg med kong Gunnar, som da var kronprins. Interessen ble vekket da hun så et TV-program for godt voksne mennesker, der en usedvanlig munter mann spratt rundt og sang sanger for en stor ansamling pensjonister. Ingen av pensjonistene syntes å dele den gleden og entusiasmen den muntre mannen var full av. Pensjonistene så rett og slett ut til å kjede seg inntil grensen av koma, og det syntes daværende kronprinsesse Olga var ille. Så hun bestemte seg for å vie sitt liv også til de eldre.

Så lurte hun på hvordan hun skulle markere sin solidaritet med barn og eldre, og kom raskt fram til at hun måtte gi dem noe. Det er jo slik at når daværende kronprins og kronprinsesse kom et sted, så stod det oppmarsjert nervøse barn eller pensjonister med blomster til de kongelige. Dette syntes kronprinsesse Olga var søtt, men hun visste aldri hva hun skulle gjøre med de blomstene hun mottok. Hun kunne tross alt ikke ta med seg alle blomstene hjem. For det første fordi blomstene ville være visne før de kom hjem, og for det andre fordi Slottet ikke hadde plass til så mange visne blomster. Hun fant derfor ut at hun – når hun fikk blomster – ville svare med å gi blomsteroverrekkeren noe tilbake. Da ville ikke overrekkeren føle seg støtt når blomstene straks ble viderebragt hoffdamen som la dem i en sort plastsekk. Og viktigst av alt: Det ville komme klart fram at Olga arbeidet for barn og eldre, mente hun.

Det var slik diadem-tradisjonen oppstod. For daværende kronprinsesse Olga syslet med perlebroderi og laget diademer som hun delte ut til de som kom med blomster. Det må i sannhetens navn sies at hun ikke var noen dyktig perlebrodør. Hun benyttet dessuten bare billige glassperler. Men barn og eldre som fikk diademer av henne, syntes selvsagt det var stas å få noe daværende kronprinsesse hadde laget. De unnlot derfor å kaste diademet med det samme. Men de fleste ble nok kastet etter ganske kort tid. Det visste heldigvis ikke Olga som fortsatte med sin diadem-produksjon også da hun ble dronning.

Curong og diademer i perlebroderi var således hva vårt kongepar var mest opptatt av. Ved siden av det å gi Norge en arveprins.

Nå hører jeg hva du sier: Forfatteren synes å være skeptisk til monarkiet. For curong og perlebroderi er ikke akkurat viktige aktiviteter i en komplisert verden. Men der tar du altså feil. Curong er et uviktig spill, men en aktivitet som ikke medfører at man dreper noen. Hverken mennesker eller dyr må dø når man spiller curong. Vel å merke så lenge man unnlater å denge til motstanderen med køen. Og noe slikt gjorde selvsagt aldri kong Gunnar. Vel, det vil si, han gjorde det nok en gang, men det var innenfor familien. Sannheten er at det siste hans far - kong Leif - gjorde, var å spille curong med sønnen. Da kong Leif faktisk fikk ned alle curong-brikkene i hullene i hvert av brettets fire hjørner, ble daværende kronprins Gunnar så forbannet at han langet ut med køen sin og traff Kongen på siden av hodet. Slaget var ikke dødelig. Det påførte ikke kong Leif så mye som et blått merke. Men ingen hadde noensinne gjort noe lignende mot Kongen og kroppen hans reagerte med å produsere store mengder adrenalin. Det satte hjertet hans så liten pris på at det stoppet og dermed ble kronprinsen konge, og det var vel en mening med det også. Men dette står ikke i historiebøkene. Dessuten var kong Leif en svært gammel mann på den tiden. Ikke så gammel som den danske kong Ballemose da han utåndet med ansiktet mellom en tjenestepikes bryster riktignok, men likevel såvidt gammel at ingen ble overrasket over at han døde. Og det er vel bare kong Gunnar og undertegnede som vet hvordan han døde. Så dette får du holde kjeft om.

Så nå vet du litt mer om Kongen og dronningen. Dersom du vil vite mer om hvordan de traff hverandre og ble gift, så henviser jeg til ethvert leksikon som har hele historien.

På Slottet

Jeg er fortsatt svært spent på hvordan Kongen og dronningenreagerer på biskop Fredrik Retsels svar. Men før jeg åpner opp de private gemakker for deg og meg, må jeg forklare deg hvorfor jeg konsekvent skriver Kongen med stor K og dronningen med liten d. Det skyldes ingen feiltrykk fra min side. Ei heller noen demonstrasjon mot dronningen fordi hun egentlig er datter av en dansk tjenestepike. For all del! Dronningen er den beste dronning dette lille landet kunne få. Men det er nå engang slik at Kongen har en spesiell plass i den norske statsforvaltning. Kongen er ikke bare en person, men en institusjon. Og en institusjon skal skrives med stor forbokstav. Det har jeg lært. Dronningen derimot - har ingen konstitusjonell plass i det norske statsapparat. Dronningen er bare en nødvendighet for å bringe kongeslekten videre. Hun er mer en person enn Kongen og derfor nøyer jeg meg med å skrive hennes tittel med liten d. Bare så det er avklart. Så kan jeg selvsagt tillegge at dronning Olga ikke har maktet å oppfylle den viktigste oppgaven hun har, nemlig å få arvinger. Dermed burde liten d være greit nok, for det er nok dessverre dronningens eggstokker det er noe galt med. Kongens sædceller er fulle av pågangsmot og liv, men når de kommer fram til det de antar må være et kongelig egg, så blir de alvorlig skuffet. For dronningens egg har et skall Kongens sædceller ikke makter å bryte gjennom. Og om du ikke vet det, så kan jeg fortelle deg at ikke en gang en konges sædceller er utstyrt med pigghakker som kan bryte gjennom eggeskall. Spørsmålet er om ikke dronning Olga egentlig burde vært en høne. Ettersom hun faktisk produserer egg med skall. Men da har jeg glemt å ta med i betraktningen at hun er dyktig til å dele ut perle-diademer til barn og eldre. Høner gjør ikke sånn.

* * *

Både Kongen og dronningen var svært spent i timene etter at de sendte e-posten til Den innbilte kirke. De visste ikke hvem biskop Fredrik Retsel var, selv om de hadde studert det store bildet Taddeus hadde plassert av faren i det virtuelle våpenhuset. Kongen hadde dessuten ringt til Tunsberg-biskopen og spurt om han kjente til en Fredrik Retsel. Da hadde Tunsberg-biskopen bare svart kort:

"Han har slutta", så Kongen ble ikke stort klokere av det.

Men formiddagen etter den stormfulle vinterkvelden, tasset han på sine utslitte tøfler bort til PC'en som står på et lite databord ved siden av inngangsdøren til de private kongelige gemakker. Kongen hadde bare på seg en slåbrok med initialene til Kongelig norsk curong-forbund (KNC) på brystet. Han hadde ikke barbert seg (Faktisk lurte han på om han skulle anlegge skjegg, eller i det minste en fyldig bart. Men hadde ikke foretatt noen avgjørelse ennå. Han ville først høre hva regjeringen sa. En slik avgjørelse ville tross alt få betydning for mynt- og frimerkeproduksjonen), men han hadde spist to brødskiver med honning og sølt ut en halv kopp te. Dermed visste han at dronning Olga ville kjefte på ham, men han ga altså blaffen i det ettersom han var så spent på svaret fra Den innbilte kirkes biskop.

Han slo på PC'en og logget seg inn på e-postkassen sin. Han fikk en påminnelse om at han kanskje snart burde betale telefonregningen før et brev ble lastet inn. Kongen så straks at avsender var Den innbilte kirke, så han ropte til dronningen:

"Han har svart oss! Vil du være med når jeg åpner?"

"Må du klippe over noen bånd?" svarte dronning Olga fortsatt litt omtåket fra det trange soverommet.

"Jeg skal åpne e-posten, der er det ingen bånd å klippe over", informerte Kongen rolig. Han visste at hustruen kunne være fjern på morgenkvisten - selv om det egentlig var langt ut på formiddagen.

"Å, e-posten", mumlet hun og satte seg opp i sengen. Også hun var som nevnt, spent på svaret fra biskopen i Den innbilte kirke. Hun var iført en perlebrodert nattkjole som var ubehagelig å sove med fordi perlene stakk henne både her og der. Jeg skal ikke gå i detaljer ved å stedsbestemme «her og der» ytterligere. Hun hektet ned en slåbrok som også var perlebrodert, men som avgjort kunne trengt en vask, stakk føttene i et par perlebroderte tøfler og tasset ut til Kongen.

"Nå åpner jeg", sa kong Gunnar og åpnet svaret fra biskop Fredrik Retsel. Dronningen stod bak ham og lente seg mot ryggen hans mens hun myste og leste svaret.

"Jeg sølte forrestren te", sa Kongen.

"Mmm" svarte dronningen og leste videre.

Da begge kom til slutten, nikket de kongelig unisont og smattet.

"Et godt svar", sa Kongen.

"Et meget godt svar", sa dronningen.

"Jeg tror vi gjør det", sa Kongen.

"Bør vi ringe først?" spurte dronningen.

"Bør jeg informere regjeringen?" spurte Kongen.

"Hvorfor har vi ingen som kan svare på alle spørsmålene våre?", spurte dronningen.

"Jeg tror vi ringer først", sa Kongen.

"Kjører du?", spurte dronningen.

"Nei du vet hvordan det går. Det er best at du kjører. Nå må vi være inkognito. Dersom du kjører, er vi mer inkognito enn når jeg kjører. Og når sjåføren vår kjører, så blir det alltid røde løpere, barn med blomster og hornmusikk. Nå skal vi treffe vår arving. Da bør det være inkognito".

"Skal jeg ta med meg noen diademer? Jeg har laget noen nydelige diademer nå?" spurte dronningen.

"Du kan ta med et til biskopen av Den innbilte kirke. Han vil sikkert sette pris på det".

"Er du sikker på at han vil gi bort et av barna sine?"

"Han skriver det, og dessuten gir han det ikke bort. Han gjør det kongelig. Hvem ville vel ikke gjøre et barn kongelig?", Kongen var litt brydd over hustruens merkelige spørsmål.

"Jeg har lest at alle foreldre opplever sine barn som kongelige. Det er derfor jeg deler ut diademer", sa dronningen.

"Skal vi kjøre med en gang?", spurte Kongen og så opp på hustruen som fortsatt myste mot skjermen.

"Vi bør vel ta på oss noe mer inkognito enn slåbrok", svarte hustruen.

"Det har du rett i", svarte Kongen og reiste seg ivrig.

Han gikk kjapt de få skrittene til klesskapet og hentet ut en dress han hadde overtatt etter sin far - kong Leif. Den var brun og tidløs.

"Kan jeg ha den?", spurte han og så på dronningen som nok en gang leste gjennom e-posten fra biskop Fredrik Retsel.

"Han er 19 år", sa dronningen.

"Javisst, men de har 12 stykker, så en fra eller til har sikkert ikke noe å si. Dessuten blir han kronprins. Og etterhvert konge. Det må da være artig".

"Tror du?", spurte dronningen.

"Nei, men vi behøver vel ikke fortelle alt med en gang. Jeg mener, vi behøver vel ikke fortelle hvor kjedelig denne jobben er før adopsjonspapirene er i orden?".

"Antagelig ikke. Skal vi ikke ha med Gardemusikken?", spurte dronningen.

"Virker det ikke dumt med Gardemusikken dersom vi kommer inkognito?"

"Gjør det? Jeg synes nå det hadde vært hyggelig. Og så tar jeg med en pose diademer", sa dronningen.

"Jeg ringer og sier at vi kommer", sa Kongen. Og gjorde det.

Avtale

De færreste av oss har opplevd å få en telefon fra Kongen. Biskop Fredrik Retsel hadde heller ingen erfaring med det. Men på den annen side, han hadde heller ingen erfaring med å gi bort noen av barna sine. Han visste egentlig ikke hvorfra han hadde fått ideen om at han hadde en sønn å avse. Egentlig visste han heller ikke om han virkelig hadde en sønn å avse. Men så kom han til å tenke på at «en fra eller til...» - og så begynte han å gråte.

"Jeg beklager Gud", sa Fredrik Retsel og følte seg ikke som biskop hverken for Den innbilte kirke, eller andre kirkesamfunn. Han følte seg bare som en far som hadde ofret et barn. Det er en vond følelse. Fredrik Retsel fortsatte sin samtale med Gud:

"Jeg beklager at jeg har tilbudt Norge en arveprins. Jeg har ingen rett til å gi bort et av mine dyrebare barn. Helst vil jeg ha dem alle sammen rundt meg. Eller forresten - det vil jeg selvsagt ikke - de støyer for mye. Men å gi dem bort? Det er for rått. Jeg beklager Gud", sa Fredrik Retsel, mens tårer rant nedover de magre kinnene hans.

Jeg kunne ha fortalt ham at det er mange andre verre måter å behandle sine barn på enn å gi dem bort for at de skal bli landets kommende konge. Han kunne for eksempel ha bragt med seg barnet opp på et fjell, bygget et alter, lagt barnet på alteret og skåret det opp med en skarp kniv. Men jeg forteller ham ikke det. Dessuten har jeg en følelse av at han vet hvilken sønn han skal gjøre til konge. Og akkurat nå ringer telefonen hos Fredrik Retsel. Han løfter av røret og svarer:

"Retsel".

"Er det Fredrik Retsel, biskop av Den innbilte kirke?", sier en stemme han burde ha gjenkjent, men som han likevel ikke gjenkjenner.

"Ja, det er biskopen som snakker", sier han og trekker inn tårer og snørr gjennom nesen.

"Det er Kongen. Det er kong Gunnar. Men jeg ringer inkognito", sier stemmen som virker litt forsiktig. Litt prøvende.

"Å, hei er det deg", svarer Fredrik Retsel. Det hele virker litt dumt.

"Tusen takk for et utmerket svar. Jeg og dronningen er enig om at vi slår til på tilbudet ditt. Ingen har tidligere vært så åpenhjertig mot oss. Ingen har sagt oss at vi antagelig ikke kan få barn. Nå skjønner vi det. Og den løsningen du skisserte, mener vi er aldeles utmerket. Den er helt korrekt. Det er klart at dette er en uvanlig måte for et land å ordne den monarkiske arv på, men jeg synes likevel at det er riktig. Ja, vi synes det er riktig. Hva heter min sønn?". Kongen var blitt ivrig. Han snakket fort, men Fredrik Retsel kjente stemmen nå. Han hadde fulgt med på mange nyttårstaler og kjente Kongens stemme. Det skulle bare mangle.

"Han heter Judas", svarte Fredrik Retsel.

"Judas?" spurte Kongen og var blitt litt spak i stemmen.

"Ja. Jeg og min hustru - som må sies å være borte - fikk tolvlinger. Jeg vet det er uvanlig. Men vi fikk altså det. Og ettersom jeg alltid har vært opptatt av Bibelen, var det naturlig å gi dem navn etter Jesu disipler", forklarte Fredrik Retsel.

"For all del", svarte Kongen.

"Men du - De - synes kanskje det er upassende at landet skal få en kronprins som heter Judas?"

"Det har jeg i grunnen ikke tenkt på. Men nå er det selvsagt slik at prinser ofte forandrer navn når de blir konger. Jeg selv het for eksempel Gunnar Ronny som kronprins. Men som konge heter jeg bare Gunnar. Og Judas....", Kongen tenkte seg om, før han fortsatte:

"Han heter ikke Iskariot til mellomnavn?".

"Ikke så vidt jeg vet - eller - nei selvsagt gjør han ikke det. Men det er en annen vesentlig detalj jeg bør nevne for Dem".

"La oss være dus, vi blir tross alt i familie på en måte".

"Takk for det. Jo, det er altså en annen detalj. Saken er at mine 12 sønner er ganske småvokste".

"Javel?"

"De er med andre ord ikke så store"

"Neivel?"

"Jeg vet ikke om det blir et problem?"

"Da, kjære biskop, kan jeg avsløre en liten hemmelighet. Har du sett meg og dronningen på Slottskalkongen 17. mai?"

"Ja, selvfølgelig. Jeg følger da med på TV. På 17. mai".

"Da vet du altså hvordan vi ser ut. Men du vet ikke hvor høye vi er?"

"Dere ser da ut til å inneha gjennomsnittshøyde for voksne mennesker?".

"Ja ikke sant? Men saken er at vi står på hver vår taburett. Taburett ja. Både jeg og dronningen er svært småvokst som du benevner det. Jeg er 1,30, mens dronningen er 1,20. Men når vi er ute på jobb, så får vi TV-kamerafolkene til å filme oss nedenfra. Og når jeg fremstår på mynter og frimerker, så er det jo ingen som ser hvor høy jeg er. Men jeg er altså ikke så høy. Derfor passer det ekstra godt at Judas ikke er så stor. Det hadde tross alt sett fjollete ut med en kronprins på to meter når vi er såvidt korte?"

"Hvordan vil det se ut med en kronprins på 50 centimeter?"

"Duverden!"

"Ja, han er ikke store karen, men han er svært dyktig. Jeg mener, jeg vet ikke om han er en dyktig kronprins, for den jobben har han aldri forsøkt tidligere. Men han er dyktig i mye annet".

"Det var ikke stort. Jeg mener høyden hans. Men på den annen side. Dersom jeg og droningen hadde fått et barn - noe vi altså aldri fikk til - så ville muligens det barnet vært svært småvokst. Vi har jo begge denne genetiske skavanken. Vet du, biskop Retsel, jeg tror faktisk det er en mening med alt dette. Jeg tror det fra starten av var meningen at Judas skulle komme til oss."

"Jeg har aldri tenkt slik på det, men når De - eh når du sier det".

"Ja ikke sant? Si meg en ting, er han medlem av KNC?"

"Nei, dessverre. Men han er medlem av DTFFNPB. Jeg fikk aldri somlet meg til å melde ham ut etter at jeg ble biskop i Den innbilte kirke".

"Du må ha meg unskyldt, men hva står DTF...og så videre for? Det er ikke noe homofilt, eller noe aggressivt involvert?"

"Nei-nei. Beklager. Jeg trodde du visste det. Du er visst den høye beskytter i den foreningen også, men det er vel ikke så lett å ha oversikt over alle. DTFFNPB står for Den Trygge Forening For Presters Barn. Den er svært trygg. Hovedbeskjeftigelsen er bytting av glansbilder med kristne motiver. Judas har mange permer fulle med glansbilder av Jesus. Han er spesielt opptatt av et der Jesus står på vannet og Peter kommer kravlende opp av bølgene med bønn om hjelp."

"Men kan han spille curong?"

"Kan og kan. Det er jo et obligatorisk fag på skolen, men Judas har aldri bestått eksamen. Det er særlig curong muntlig han sliter med, og det har nok gjort sitt til å drepe curong-motivasjonen hans".

"Velvel, det skal jeg nok få endret på. Kan vi komme innom i ettermiddag?"

"Det ville være hyggelig. Skal jeg nevne det for ham?"

"Nei vi gjør det selv når vi er der. jeg tar med et curongspill. Og dronningen tar med et diadem til deg".

"Hyggelig", svarte Fredrik Retsel og la på røret fordi han anså samtalen for å være ferdig. Mens han lurte på hva han skulle gjøre med diademet, hilste Kongen muntert fra dronningen til det stumme telefonrøret.

Avgjørelsen

Om han var aldri så mye biskop - Fredrik Retsel visste likevel ikke hvordan han skulle fortelle Judas at han var adoptert bort. Egentlig visste han ikke en gang om han kunne adoptere bort en myndig sønn. Jeg tror jeg skal benytte den guddommelige røsten min like ved øret hans igjen, og gi ham noen gode råd. Jeg kremter litt først og da skvetter han, men så skjønner han at en eller annen guddommelig befaling er på vei, så han roer seg kjapt ned.

"Du har vel dårlig samvittighet nå, Fredrik Retsel", sier jeg.

Han nikker først og svarer deretter stille:

"Veldig".

"Du føler at du har gitt bort et barn?"

"Ja, jeg har gitt bort en sønn".

"Har du egentlig det, Fredrik Retsel?" Jeg har noe i bakhånden som kan være til hjelp for den lille biskopen.

Han krøller øyenbrynene og tenker. Så trekker han pusten i et lite hikst og spør:

"Har jeg ikke det?"

"Vel, du kan selvsagt se det slik. Men på den annen side kan du like gjerne si det slik at du har fikset gutten er god jobb. Ikke alle fedre kan ordne en konge-jobb for sønnen sin. Du har selvsagt ikke gitt ham bort. Ingen kan gi bort et barn, for barnet er ditt uansett hvor det befinner seg, og uansett i hvem sin varetekt det er. Dessuten er gutten over myndighetsalderen. Han kan faktisk protestere. Gutten kan si nei, dersom du forteller ham at du har adopert ham bort. Jeg foreslår derfor at du heller benytter ny-jobb-versjonen. Altså at du har skaffet ham en god jobb. Enig?"

Fredrik Retsel tenker seg om i noen sekunder - 23 stykker for å være helt eksakt. Så nikker han og svarer:

"Jo, jeg er enig. Det er en god idé. Det er ikke bare en god idé, det er helt korrekt. Jeg har skaffet ham en jobb. En jobb han neppe sier nei til. Hvem ville vel si nei til en jobb som kronprins, med gode fremtidsutsikter til å bli konge?"

"Jeg vil anta at en som har prøvd jobben, ville betakket seg, men Judas har ikke prøvd den, så han sier ganske sikkert ja".

Fredrik Retsel nikker så mange ganger at jeg frykter mulighet for nakkeslengskade.

Plutselig får rommet et gufs av kjølighet. Det er Gjertrid og Bertram Bruse. Stemmen til Gjertrid høres først i bølger som om den kommer fra et radioapparat som er innstilt litt i utkanten av en kanal. Så får hun finstilt den og vi hører hva hun sier:

"Du er passe kørka dersom du ødelegger denne muligheten for Judas. Jeg har alltid ønsket å være mor til en konge. Ikke kødd med dette, Fredrik!"

Bertram Bruse overtar lyden og fremfører et dikt som er ment å passe for anledningen:

Ein konge

Ein konge vart fødd

lenge før vi ante at han var konge

Men konge var han heile tia

og no har resten av vera

oppdaga det.

"Jeg må sette på kaffen", sier Fredrik Retsel og reiser seg:

"De kommer snart".

"Du burde ikke i stedet forsikre deg om at Judas er i huset. Irriterende om han ikke er hjemme når Kongen og dronningen kommer for å ta ham til seg", sier jeg litt anspent. Det hadde tross alt vært ille om fyren var ute på sjekker'n og ikke var mulig å få tak i da det uvanlige besøket ringte på døren.

"Han står oppe i det fordømte tårnet og glaner på den forpulte utsikten", konstaterer Gjertrids sjel, som vanlig på en velformulert måte.

"Takk", sier Fredrik Retsel.

"Takk", sier jeg. Pussig egentlig at jeg ikke visste hvor han var. Men når jeg tenker meg om, så kunne jeg godt ha skrevet at han var på taket for å se etter sine egne muligheter her i livet. Det er jo derfor jeg i det hele tatt har fått oppført tårnet. Men jeg er ikke sikker på om han stod og skuet etter mulighetene i livet. Antagelig stod Judas der oppe og håpet at en ny pingvin skulle deise ned og at han kunne gå til side i siste sekund når pingvinen skled ned mot det lave - for pingvinen - rekkverket. Dette er ikke pent tenkt av meg. Det er overhodet ikke pent tenkt av meg. Det er tross alt vår kommende konge jeg tenker ganske ille om. Men skitt au. Selv om fyren har glede av å se pingviner bli knust mot bakken 15 etasjer nedenfor, så kan han bli en god konge. I dette landet har vi opp gjennom tidene hatt mange konger som har satt pris på langt mer groteske hendelser enn knuste pingviner.

"Så var det kaffen", sier biskop Retsel og går ut på kjøkkenet.

Kongelig besøk

Jeg tror jeg vil gjøre omtalen av det kongelige besøket ganske kort. Ikke minst fordi det ble ganske pinlig. Saken er den at Kongen og dronningen ikke har noen erfaring med å foreta besøk inkognito. De vet ganske enkelt ikke hvordan de skal te seg som herr og fru Hvermansen.

Det var selvsagt korrekt av dem å reise til Retsels lille by iført sine vanlige klær. Kongen og dronningens klær er nå en gang såvidt vanlige at ingen legger merke til dem av den grunn. Korrekt var det også at de kjørte i en eldre Toyota som Kongen i sin tid fikk i gave av importøren, men som siden den gang hadde stått og støvet ned i garasjen. Men det var ikke korrekt av dem å kjøre i kortesje med to motorsykler med blålys foran og tre sorte, skudd- og bombesikre Mercedeser inneholdende politieskorten bak. Det var også ukorrekt av dem på forhånd å be kabinettsekretæren kontakte byens barneskoler som straks utstyrte alle barna med flagg og store smil langs den siste kilometeren inn til Retsels hjem. Helt korrekt kan man heller ikke si det var at Gardemusikken ble fløyet inn med helikoptre som landet på et jorde like ved, og at de spilte så stramt som bare Gardemusikken kan på vei inn til Retsels hjem. Når det gjaldt Gardemusikken, så var det altså tydelig at Kongen hadde gitt etter for press fra dronningen.

Alt dette tiltrakk seg nødvendigvis en anelse oppmerksomhet fra såvel fastboende som media, og det ble etterhvert et svare leven da Kongen og dronningen omsider svingte inkognito inn på Retsels gårdsplass. Politieskorten rullet ut røde løpere på kryss og tvers ettersom de ikke visste hvor Kongen og dronningen hadde til hensikt å gå, og Gardemusikken spilte for sikkerhets skyld nasjonalsangen - alle vers. Tre små piker som hadde rasket sammen blomsterbuketter som de måtte ha stjålet fra sine mødres stueplanter, fikk hvert sitt diadem av dronningen. Og så begynte det å snø noe inn i granskauen som vi sier på våre kanter. Store våte filler - store som kjerringer - klasket ned rundt kongeparet som ikke riktig fikk bestemt seg for hvilken av de røde løperne de skulle benytte. Da åpnet Fredrik Retsel døren og veivet med begge armer, mens han ropte:

"Dere får komme dere på innsiden".

Da de hadde kommet seg inn, passet Retsel på å smekke igjen døren i ansiktet på en sortkledd eskorte-mann med radioplugg i øret og revolver-bule på venstre jakkebryst.

"Goddag, jeg er Kongen", sa Kongen og rakte fram hånden.

Fredrik Retsel tok i mot den og gav den et kraftig trykk:

"Det ante meg, velkommen skal dere være", sa han. Deretter bukket han dypt da dronningen gav ham et perlebrodert diadem. Han la det fra seg på telefonbordet i entreen.

"Jeg har laget ny kaffe", sa Fredrik Retsel.

"Er han her?" spurte dronningen.

Fredrik Retsel visste hvem hun spurte om og svarte i henhold til det:

"Jeg tror han fortsatt er oppe i tårnet".

"I dette været? Bare han ikke blir forkjølet?" sa dronningen. Kongen stod småtrippende ved siden av henne og først nå oppdaget Fredrik Retsel som altså ikke er noen stor mann hva høyde over havet angår, at de to også var velsignet med den samme beskjedne høyde.

"Antagelig synes han det er spennende å stå der oppe og se ned på alt som skjer på bakkenivå. Det er ikke så ofte det kommer korps og røde løpere til huset vårt", sa Fredrik Retsel.

Jeg nevnte at jeg ville gjøre kongeparets besøk kort. Derfor kutter jeg bort alt oppstyret i forbindelse med å få Judas ned fra tårnet. Judas hadde nemlig ikke lyst til å gå ned. Der oppefra hadde han tross alt full oversikt over alt som skjedde der nede. Han skjønte ikke hva som skjedde, men syntes likevel - rimeligvis - at det var storslagent. Det var faktisk Bertram Bruse som fikk Judas ned. Judas var livende redd for sin mors stemme, og det på bakgrunn av barndommens opplevelse av stemmen fra «et fjell». Gjertrid som gjerne så sin sønn som kronprins og senere konge, sendte derfor sjelen til Bertram Bruse opp på taket. Bruse ville gjerne hilse den kommende konge med et vakkert hilsningsdikt, men selv om tiden ikke eksisterte i hans dimensjon, klarte han ikke å finne på noe godt. Det han hvisket inn i øret på Judas ble derfor heller patetisk - selv til Bertram Bruse å være:

Til prinsen

Nu ventar dei på prinsen

nu ventar dei på deg

Nu må du gå frå himmel

til verkelighet

Nu må du søka opp gjestane dine.

Judas skjønte ikke bæret av diktet, men han tuslet likevel pliktskyldigst ned de 15 etasjene for å treffe faren og gjestene hans. Judas hadde nok følelse av at gjestene var noe mer enn en fjern fetter til moren eller en onkel av faren. Men han ble likevel svært overrasket da han nede i stuen stod ansikt til ansikt med Kongen og dronningen. Han hadde selvsagt aldri truffet dem personlig, men han hadde like selvsagt benyttet både frimerker og mynter, i tillegg til at han hadde lest aviser og fulgt med på TV-sendinger. Derfor var ansiktene deres kjent for ham. Det skulle bare mangle. Gutten var ikke dum.

Men om Judas ble overrasket, så ble kanskje Kongen og dronningen enda mer overrasket. De hadde ikke ventet at en 50 cm høy gutt var så lav. Og plutselig slo det Kongen at det kunne se pussig ut at landets nye kronprins var såvidt dramatisk kortvokst i tillegg til at han het Judas. Men på dette stadium kunne han ikke trekke seg. Og i hvertfall ikke da dronningen satte seg på huk, strakte armene mot den 19 år gamle kortvokste og sa:

"Så søt, kom til mor".

Judas gikk bort til vedkommende som titulerte seg som mor, men som han kunne banne på var dronningen, og lot seg løfte opp som et annet spedbarn. Hun holdt ansiktet hans helt inntil sitt, og Judas kunne se at pudderet og brunkremen hennes ikke skjulte rynkene rundt øynene.

"Det er litt smilerynker også", tenkte Judas og ble beroliget.

Fredrik Retsel kremtet og sa:

"De vil tilby deg en jobb. Kongen og dronningen vil tilby deg en jobb. Som kronprins. Den jobben har ganske gode avansementsmuligheter. Som du vet, blir kronprinser gjerne konger etterhvert. Hva sier du?"

"Vil de ha en så liten kronprins som meg?", spurte Judas fortsatt med sitt ansikt helt inntil dronningens. Hun smilte så varmt som bare dronningen kan. Hun hadde i alle fall bestemt seg for at Judas var den hun ville ha.

"TV-fotografene filmer deg alltid nedenfra. Du vil bli seende større ut", beroliget Fredrik Retsel og svelget klumpen i halsen. Men den forsvant ikke likevel.

"Ja, da er det greit", sa Judas og ble ført ut av huset som Norges nye kronprins.

Da kongeparet og deres nye sønn satte seg inn i bilen, hørte Fredrik Retsel Kongens noe belærende stemme:

“Heretter må du undertegne som Judas R”.

“Så har vi i det minste fortsatt samme etternavn”, tenkte Fredrik Retsel sårt. Så kom han på at han hadde glemt å servere kaffen, og ble enda tristere til sinns.

Formaliteter

Skolebarna vinket fortsatt med flaggene sine og smilte like mye da kongeparet forlot Fredrik Retsels hus, men ingen av dem så at landets nye kronprins var i bilen. Han satt i baksetet mellom sine nye foreldre, uten å vite at de var hans nye foreldre. Den ferske far som syntes at han hadde vært inkognito nok, hadde fått en av politieskortens tjenestemenn til å kjøre Toyotaen. Selv var han for opptatt av sin nye sønn til å kunne føre en bil.

Så fikk Kongen plutselig en tenksom rynke mellom øynene.

"Hva er det, kjære?", spurte dronningen og dermed ble Kongens rynke enda mer tenksom, for hun hadde ikke sagt "kjære" til ham siden de var forlovet. Og den gangen sa hun det bare en gang fordi gamle kong Leif var innenfor høreavstand.

"Jeg kom til å tenke på at vi kanskje burde ha informert regjeringen på forhånd", sa Kongen.

"I så fall burde du ha informert regjeringen hver gang du besteg meg under dine mange forsøk på besvangring de siste 30 årene", svarte dronningen.

"Der har du selvsagt et poeng", svarte Kongen og nikket, mens han strøk kjærlig over Judas sitt hår.

"Men nå kan du informere regjeringen. For nå har landet fått en ny kronprins", sa dronningen og benyttet et meget fornøyd stemmeleie.

Kongen smilte og pirket politieskortens tjenestemann på skulderen:

"Unnskyld, men har De med Dem mobiltelefon?".

"Selvfølgelig, Deres Majestet", svarte mannen og hentet fram en mobiltelefon fra høyre brystlomme. Han hadde åndsnærværelse nok til ikke å trekke fram gjenstanden han hadde i skulderhylsteret innenfor venstre brystlomme: Revolveren. Jeg aner ikke hva Kongen ville ha gjort med den. Men jeg frykter det verste.

Kongen slo nummeret til statsministeren. Han kunne det utenat. Det ringte et par ganger før noen svarte:

"Hei det er Kongen", sa Kongen:

"Hvem er det jeg snakker med?". Han lyttet:

"Hvor lenge sitter hun vanligvis på toalettet? Hun er ferdig nå? Det er godt, la meg snakke med henne.....Hei, det er Kongen. Jeg ville bare informere Dem om at landet i dette øyeblikk har fått en kronprins. Han heter kronprins Judas, men vil muligens få et annet navn som konge. Vi bringer ham tilbake til hovedstaden i dette øyeblikk. En kjekk gutt. Oppdratt av kristne foreldre. 19 år. Velskolert og renslig. Kortvokst. ....Ja jeg sa kortvokst. Vel? Omlag 50 centimeter. Nei, det er ikke stort, men størrelsen bestemmer ikke hvor dyktig en konge er. Dette håper jeg ikke De er uenig med meg i. Jeg er tross alt ikke nevneverdig høy selv.....Ja, det er selvsagt en vesentlig forskjell på 50 centimeter og 130 centimeter. Men som nevnt: Det er ikke høyden det kommer an på. De får derfor sammenkalle regjeringen og ellers gjøre det som er nødvendig. Pressekonferanser og den slags.....Ja, vi rekker Dagsrevyen på direkten i kveld. Farvel".

Kongen slo et nytt nummer. Det var til kabinettsekretæren på Slottet:

"Hei, det er meg", sa Kongen. Han kjente tross alt kabinettsekretæren bedre enn han kjente statsministeren - og vice versa. Han fortsatte etter at kabinettsekretæren hadde svart "morn du" eller noe slikt.

"Ja, da var det ordnet. Kronprinsen er på vei. Vil du få satt i stand kronprinsrommet. Og så må du få en eller annen som har greie på slektsforskning, til å utarbeide kronprins Judas sitt stamtre. Det kan være greit å ha og det vil sikkert bli spørsmål etter det. Når det skal være ferdig? Til Dagsrevy-tid. Vi går på direkten med en pressekonferanse....Ja, det er vel kort tid. Kontakt Fredrik Retsel, biskopen i Den innbilte kirke. Han har kanskje alle opplysninger for hånden. OK? Vi sees".

Kongen brøt forbindelsen, leverte telefonen til politimannen bak rattet, lente seg tilbake og sukket fornøyd. Judas sukket også fornøyd. Han hadde en sterk følelse av at det skulle bli en artig jobb.

Stamtre

Da Fredrik Retsel fikk den telefoniske forespørselen fra kabinettsekretæren om et stamtre for unge Judas, ble han målløs. Men jeg gled inn i hodet hans og sa at det skulle ordne seg.

"Det skal ordne seg. Jeg sender deg en e-post i løpet av ti minutter", sa Fredrik Retsel.

Da han hadde lagt på telefonen, stirret han tomt og spørrende ut i luften. Jeg kom på at han egentlig ikke visste noe om hverken sin egen eller hustruens bakgrunn. Han hadde tross alt ikke lest det jeg har skrevet. Men jeg har som du selvsagt vet, skrevet Fredrik Retsels stamtre tilbake til 1700-tallet, mens Gjertrids ikke ble så detaljert. Det kom ikke lenger tilbake enn til NS-besteforeldrene hennes. Men det ble da antydet at hun nedstammet fra en tysk keiser med store barter. Dette har du lest, men selvsagt ikke Fredrik Retsel. Han har ikke lest om sitt liv - like lite som du har lest om ditt. Men jeg kom på nå at jeg kan hjelpe ham ved å gi ham akkurat de avsnittene som omhandler hans og Gjertrids bakgrunn.

Jeg legger akkurat nå inn de to avsnittene på Mac’en hans og forteller ham - innenfra hodet slik at han tror han tenker det - at de ligger der. Så trekker jeg meg tilbake og ser på ham. Hvordan oppfører en mann seg når han plutselig forstår hvorfra han stammer? Nå skal jeg få se det.

Han rynker brynene, så går han bort til Mac'en, slår den på og begynner å lete blant filene. Jeg har lagt inn opplysningene under filnavnet "Stamtre", så han finner det kjapt. Han åpner filen og leser. Først om sin egen bakgrunn. Han humrer ved et par anledninger, og ser fornøyd ut. Så begynner han på Gjertrids. Jeg vet hvorfor han plutselig må lese noen setninger på nytt. Han har kommet til NS-ordførerparet. Han rister på hodet og stønner. Så folder han hendene sine og jeg går inn i hodet hans for å høre hva han ber om:

"Hei på deg Gud. Dette er tøffe saker. Jeg kan da ikke opplyse kongeparet om at deres ny-adopterte sønn faktisk har aner som var NS-medlemmer? Hva kommer de til å gjøre? Kommer de til å kaste ut Judas? Hva i alle dager skal jeg sende til denne kabinettsekretæren?".

"Send hele greia", sier jeg inne i hodet hans, og fortsetter:

"Tror du kanskje at kongeparets stamtavle har så rene greiner ned gjennom historien? Dessuten må du huske på at Judas nedstammer fra Tyskland både på farssiden og morssiden. På morssiden antydes det endatil at en keiser kan ha vært hans stamfar. Nå vet vi selvsagt at de tyske keisere produserte barn like dyktig som de produserte våpen, men skitt au. Bare send det du, Fredrik Retsel. Sannhet er drepende for de som ikke benytter den."

Det siste synes jeg var godt sagt, og Fredrik Retsel nikker enig. Han kopierer filen, legger den inn som et e-brev og sender det til den hemmelige kongelige adressen kabinettsekretæren har gitt ham.

Nyhet

Det skal ikke legges skjul på at det ble et visst oppstyr da kongeparet fremstod på Dagsrevyen - som hadde utvidet sendetid den kvelden - med landets nye kronprins. Ikke bare var gutten usedvanlig kortvokst, men han het Judas også. Det verste var likevel som forventet, at han på morssiden nedstammet fra et par som hadde stemt NS, og som under krigen vitterlig hadde vært NS-ordførerpar i en liten østlandsby. Judas Retsels oldeforeldre hadde visstnok ikke maktet å gjøre mye av seg som NS-ordførerpar. De hadde bare flyttet noen papirer i omlag to år. Deretter var de blitt arrestert da tyskerne hadde kapitulert, og ble idømt hver sin fengselsstraff. Han i to år og hun i ett år. Men ingen av dem satt lenger enn i tre måneder. Da slapp de ut og kunne noe duknakket gå rundt i samfunnet igjen. Noe samfunnet fant seg i. Ikke minst fordi Judas Retsels - eller kronprins Judas'- oldefar var en dyktig slakter og pølsemaker.

Fredrik Retsel så selvsagt på Dagsrevyen den kvelden. Han gråt hele tiden - selv da nyhetsoppleseren leste opp andre nyheter fra verden. Biskopen i Den innbilte kirke hadde samlet rundt seg sine 11 sønner som til tross for sine 19 år ikke riktig forstod hva som foregikk. De fleste av dem hadde vært hjemme da kongeparet hadde vært på besøk tidligere på dagen, men de hadde tatt seg opp på tårntaket da Judas var blitt kalt ned, og hadde bare sett oppstyret på bakkenivå fra høyden. Du tror kanskje det sier mye om guttenes syn på tilværelsen at de valgte tårnet i en slik situasjon. Men faktisk syntes de det var bedre å observere derfra. For de visste at dersom de gikk ned for å se det hele fra bakkenivå, ville de bare se en hel masse rumper foran seg. Og det er sjeldent morsomt å stirre på rumper når man aner at det kan være viktige hendelser bak rumpe-veggen.

Men da de satt og så på Dagsrevyen den kvelden, falt hakene deres ned på brystet. Riktignok hadde pappa Retsel fortalt dem at det var viktig for dem å se på nyhetssendingen, men han hadde ikke sagt hvorfor. Matteus, Andreas og Bartolomeus hadde hver for seg tenkt at det kanskje ville komme et innslag om enten pingvin-boken, pingvin-filmen eller kommende pingvinfilmer. Men nyheten om Judas fikk dem til å glemme all verdens pingviner. Ja, de glemte faktisk det meste av det som kan krype, fly og gå på denne kloden da de plutselig så Judas midt mellom de som ble omtalt som hans nye mor og far: Kongen og dronningen.

Noen av de 11 forsøkte å kommentere nyheten, men Fredrik Retsels stille hulking gjorde det umulig å konsentrere seg om hva kommentaren egentlig skulle inneholde. De forstod bare at broren deres var i ferd med å bli kongelig og at faren deres ikke var spesielt stolt av det.

Senere på kvelden - da Fredrik Retsel hadde tatt seg svært grundig sammen, i alle fall såpass at han ikke sutret og gråt hele tiden - satte han seg midt blant sine 11 gjenværende sønner og forklarte hva som hadde skjedd.

"Judas skal altså redde monarkiet?" spurte Simon.

"Det er hva Judas skal gjøre", svarte Fredrik Retsel.

"Det vil skape fornyet interesse for hans navnebror", sa Peter.

"Hvilken navnebror?" spurte Fredrik Retsel.

"Judas - han som forrådte Jesus selvsagt", svarte Peter som alltid hadde vært en oppfarende, men likevel tenksom person.

Fredrik Retsel hadde et øyeblikk glemt at hans 12 sønner var oppkalt etter de 12 disiplene. Det er rart med det: Når du oppkaller en eller flere personer etter en eller flere personer, så sammenligner du i utgangspunktet de oppkalte etter dem som de er oppkalt etter. Men jo lenger de oppkalte lever med sine navn, jo mer former de navnet etter sin egen personlighet. Fredrik Retsel tenkte derfor ikke lenger på sine sønner som oppkalt etter de 12 disipler, han tenkte på dem som sine 12 sønner.

Når det gjaldt Judas, så hadde han som du vet, vært noe skeptisk til å benytte akkurat dét navnet fordi det hadde en betydelig historisk skavank. Det var nesten like ille som om man i Norge hadde gitt sin sønn navnet Vidkun, eller som om man i Tyskland hadde gitt barnet navnet Adolf. I farten kan jeg ikke komme på andre gyselige navn å belaste sine barn med, men det finnes ganske sikkert flere andre. Poenget er at barnet er uten skyld i navnevalget og barnet selv former navnet etterhvert som det vokser til. Og det var hva Judas Retsel hadde gjort. Han hadde formet Judas-navnet til å bli ensbetydende med en liten luring som valgte raske utveier. Han hadde formet det til å bli en person som gikk til side i stedet for å redde en keiserpingvin fra å velte over et lavt rekkverk. Fredrik Retsel syntes denne beskrivelsen kunne passe skremmende godt til beskrivelsen av den opprinnelige Judas, men han ville ikke si det til Peter som fortsatt tygget på sitt svar til faren. Peter kremtet og sa:

"Den historiske Judas var en drittsekk, men en nødvendig drittsekk. Uten den historiske drittsekken, ville ikke Jesus blitt korsfestet, og hvordan ville det ha gått med kristendommen da? Nå blir vår Judas en ny historisk person, og han kan vise verden at han kan gjøre mye nyttig, til tross for sitt belastende navn".

"Den historiske Peter dreit seg vel i grunnen også ut", skjøt Filip inn. Peter snudde seg mot ham og så først spørrende, deretter olmt på han. Filip fortsatte:

"Hadde det ikke vært for at Peter fornektet Jesus tre ganger før hanegal, men i stedet hadde gått til angrep på råtassene rundt ham, så...." Filip ble avbrutt av Peter:

"....så hadde historien hatt en tøff, men tidlig død macho-Peter. Ville det ha vært noe bedre? Den historiske Peter var ikke ment å skulle bli slått ihjel av råtasser. Han hadde en jobb å gjøre etter at Jesus var død!". Peter ropte ut den siste setningen.

Fredrik Retsel var ikke sikker på om han burde be sønnene om å avslutte diskusjonen før det ble neseblod og utslåtte tenner. Så kom han til å tenke på at det var første gang de i det hele tatt omtalte seg selv i forbindelse med den gruppen navn han som far, hadde gitt dem. Fredrik Retsel kom til at diskusjonen var viktig for dem. Så han lot dem fortsette. Og de fortsatte. Utover kvelden - selv om alle TV-sendinger var fulle av Judas som ny kronprins - snakket de 11 guttene om hverandre og hvordan de skjøttet eller ikke skjøttet det navn de hadde fått. Stemningen var av og til eksplosiv, men det ble ikke håndgemeng av det, bare heftig munnbruk. Likevel var det hovedsakelig ordentlig snakk guttene i mellom, og Fredrik Retsel måtte av og til tørke tårer igjen.

Spørsmål og svar

Sent på kvelden overlot Fredrik Retsel sønnene til seg selv. De fortsatte å snakke seg i mellom om navnene sine, men gemyttene hadde roet seg til et behagelig og broderlig nivå.

Samtalen endret tema fra navnene deres til fremtiden deres, og det var kanskje ikke så merkelig ettersom den eneste fraværende broren deres nettopp hadde fått staket opp sin fremtid ganske grundig. Bortsett fra Matteus som ville skrive flere bøker, Bartolomeus som ville satse på tegning og maling, Andreas som ville produsere filmer og Taddeus som ville utvikle seg videre innen data og web-design, visste de syv resterende ikke hva de ville med livene sine. Men i løpet av denne natten ble de enig. De ringte endog til sin kongelige bror som samtykket i de valg de 11 hjemmeværende hadde foretatt.

Fredrik Retsel kunne hatt stor nytte av brødrenes samtale og avgjørelser denne natten. Men han måtte på jobb, han måtte inn til Mac'en og internettkirken sin. Han regnet med at de siste timenes nyhetssendinger der også biskopen av Den innbilte kirke var grundig omtalt, hadde fylt opp e-postkassen hans. Og det hadde han rett i. Over 200 spørsmål rant inn i maskinen hans. Han brukte hele natten for å lese og bearbeide dem. De fleste var fjollete og kunne straks kobles til et av de mange standardsvar.(Dette var selvsagt i strid med hans fortsett om å gi alle et personlig svar, men fjollete spørsmål anså han ikke å fortjene et rent personlig svar). Noen var direkte sjikanøse, og de overså han, men noen få hadde mer i seg enn nysgjerrighet eller frekkhet. Et av dem lød slik:

"Det må være tungt for deg som far, å skulle avgi din sønn til en nasjon. Får du styrke fra din gud?

Hilsen

bestefar til fire".

Fredrik Retsel svarte straks:

"Kjære bestefar til fire.

Du har rett i at det var tungt å avgi min sønn til nasjonen. Men tenk på alle de foreldre som stilltiende - mer eller mindre - har avgitt sine sønner til nasjoner som aktet å sende de unge menn ut i drepende krig. Jeg har avgitt min sønn til en jobb som svært få kan hjelpe ham med å gjennomføre på en ordentlig måte. Han kan med andre ord bare stole på seg selv og den støtten Gud kan gi ham. Ettersom han nå er der han er, så har Gud hatt en hensikt med det. Hensikten kan enten være å styrke det norske monarkiet, eller å ødelegge det. Gud har gitt meg styrke til ikke å tenke for dypt på det. Likevel er jeg svært stolt.

En god klem til dine barnebarn!

fred i sinnet

fredrik r

biskop".

Et annet spørsmål forundret ham først, men etterhvert som han tenkte gjennom det, ante han at det også hadde noe med dagens hendelser å gjøre:

"Kjære biskop.

Da jeg i dag var ute og kjørte bil, måtte jeg plutselig bråbremse da jeg så en ekornunge midt i veien foran bilen. Jeg ble overrasket fordi ekorn er uvanlig hos oss, deretter ble jeg glad fordi jeg ikke hadde kjørt på det lille dyret og fordi en ekornunge vitner om at bestanden er på vei opp hos oss. Ekornungen løp ved siden av bilen flere hundre meter, mens jeg kjørte svært sakte fordi jeg var redd for å kjøre på den dersom den brått skulle finne på å krysse veien igjen. Det gjorde den ikke. Den stanset et lite øyeblikk, så på meg med de små svarte øynene sine, og hoppet inn i småskogen ved veikanten. Jeg tror etter dette at smått liv kan ha stor betydning for oss som etter sigende skal være litt større. Kan det være årsaken til at Gud lot meg oppleve denne lille hendelsen?

Hilsen Lisa M."

Fredrik Retsel svarte:

"Kjære Lisa M.

Det var en enkel, men svært vakker daglig-historie du skrev til meg. Det var en daglig-historie, fordi den beskrev en hendelse mange av oss blir presentert for hver dag, men ikke rekker å registrere før vi har ødelagt den. Du registrerte den og du lærte noe av den. Du lærte at Gud liker de små hendelser. Gud liker å la oss få muligheten til å lære noe av de små hendelser dersom vi gidder registrere dem. Du gadd registrere den, og du har vokst på det.

De små i samfunnet kan vokse og bli store. Ekornungen kan være med på å øke ekornbestanden i ditt distrikt, noe du synes å ønske. Fordi du bremset bilen, er du nå med på å øke den etterlengtede bestanden. Du er med på å skape en utvidet verden for ekorn hos deg. Det kan gi gode eller onde resultater. Selv har jeg nettopp latt et lite menneske få hoppe uskadd ut av min vei og inn på en annen vei. Jeg tror det lille mennesket kan skape en ny verden for mange - på godt eller ondt. Dersom jeg hadde fulgt mitt eget hode, hadde jeg unnlatt å bremse bilen og kjørt over den lille. Men så ba hjertet mitt meg om å la ham slippe over og inn på en annen vei - som kanskje ikke er tryggere, men som i det minste ikke trues av biskoper i bil.

Jeg vet mitt svar til deg virker kryptisk. Men jeg tror du forstår. Uansett: Din e-post varmet meg.

fred i sinnet

fredrik r

biskop".

Da Fredrik Retsel satte det punktumet jeg nettopp beskrev med et punktum - hva annet skulle jeg vel ha beskrevet det med? - var klokken ti på halv seks om morgenen. Utenfor huset deres var det en grå gjeng med mediafolk. Fredrik Retsel visste det, for han hadde hørt stemmene deres lenge. Men han aktet ikke å gjøre noe for å tilfredsstille nysgjerrigheten deres. I stedet sender han akkurat nå en tanke til meg i det han legger seg i sengen sin:

"Terje, kan du være så snill å sende Gjertrid ut til dem?"

"Ja, jøss", svarer jeg før jeg vet hva jeg svarer på. Så sovner den trette biskopen etter en slitsom dag og natt. Mens jeg blir sittende her med hendene over tastaturet. For hva var det vel den lille fyren sa? Du kan enten lese et par setninger tilbake eller du kan følge med på dette: Han sa:

"TERJE, kan du være så snill...osv". Det er jeg som har uthevet mitt eget navn. For Fredrik Retsel brukte altså mitt navn. Han snakket til MEG! Og hvorfra har han fått navnet mitt? Han vet ikke at det er jeg som skriver dette! Nå har jeg snart brukt opp alle de utropstegn som finnes i dette kapittelet. Men dette opprører meg! Nå blir jeg egentlig litt engstelig.

Likevel - jeg skal overse dette helt spesielle spørsmålet en stund. Jeg skal skrive litt skrekk og gru ut dit til den grå horden av mediafolk. Jeg skal dessuten gjøre vinterværet verre. Det har vært fryktelig kaldt i hele natt. Nå er de på grensen til frossenkjøtt hele gjengen. Batteriene i kameraene deres er i ferd med å dø av kulde. Fingrene som klemmer om frosne kulepenner, er i ferd med å miste all følelse. Nesene deres er røde, de drypper kondensert utpust og snørr. Øynene deres er trøtte og rødkantede. Men de venter selvsagt likevel. De kommer fra lokalpresse, fra distrikstpresse, hovedstadspresse og utenlandsk presse. De kommer fra lokalradio, distriktsradio og riksradio. De kommer fra lokal-TV, distrikts-TV, riks-TV og utenlandske TV-stasjoner. De har kommet i biler med fargerike logoer, i busser med TV-tårn og i helikoptre som de har måttet lande en drosjelengde unna. Nå venter de på å få vite et eller annet om faren til den nye kronprinsen. Det vil si: Ikke faren, men eks-faren. For under pressekonferansen sa Kongen at Judas var adoptert. Det var nytt for Judas, men han syntes jobben hørtes så spennende ut at han ikke hang seg opp i detaljene. Alle pressefolkene foran huset til Fredrik Retsel og hans 11 gjenværende sønner - samtlige 11 sitter forøvrig som du vet og planlegger sine liv - skal snart få noe helt annet å rapportere hjem om. Etter nærmere ettertanke er jeg kommet til at jeg ikke skal sende Gjertrid ut til dem. Det ville ha skremt buksene deres fulle av ekskrementer. Jeg akter i stedet å sende ut Bertram Bruse. Han er kjekk å ha i slike situasjoner. Ikke det at jeg har forsøkt ham i slike situasjoner tidligere, men jeg vet at han vil fungere. Han kan kjede selv en gjeng nyhetshungrende journalister til nær-døden-opplevelser. Dessuten vil han få dem til å tenke på noe ganske annet fordi han er en sjel uten kropp - han er bare sin poetiske stemme. Nemlig.

Nå kommer han ut fra loftet og legger seg som en usynlig tåke over den grå forsamlingen av hutrende reportere. De ser ham ikke, men de føler ham. Noen av dem føler han så sterkt at de hever kameraene og mikrofonene sine. Og det var kanskje ikke så dumt gjort - akkurat det med mikrofonene. For nå begynner Bertram Bruse å snakke. Og når Bertram Bruse endelig har verdenspressen som publikum, så smører han tjukt på, både volummessig og innholdsmessig. Hør hva han har å si:

Daudinganes engel

So gjekk det over jorda

ein engel som drap alt liv

Engelen åt seg feit på alle nyhende

og alle dei som spredde nyhende

Engelen vart dauinganes engel

for dauden hadde ingen nyhende

Takk for meg

avsluttet han, litt ureglementert, men OK. Jeg lar ham få lov til det. Uansett, så skapte han panikk i nyhetsgjengen. De pakket umddelbart sammen og forlot i det minste kvartalet. Mange av dem lurte nok rundt hushjørnene ved neste kvartal, men de lot det retselske hus være for seg selv resten av denne morgenen.

Jeg vet ikke riktig om jeg forstår hva Bertram Bruses dikt innebærer, men det høres i det minste ganske truende ut. Noe annet som er interessant, er at de utenlandske reporterne som var tilstede, faktisk oppfattet diktet på sitt språk. Bertram Bruse blir rett og slett dyktigere og dyktigere! Jeg antar at jeg kan benytte ham ved flere senere anledninger. I øyeblikket vet jeg ikke i hvilke - men jeg føler meg nesten som USAs president som kan sende The Marines når en situasjon topper seg. Mens han i bakhånden alltid har det ultimate våpen: Atombomben. For meg vil det si: Gjertrids sjel. Faktisk tror jeg at Gjertrid i sjelstilstand vil kunne ha større ødeleggelseskraft enn nevnte a-bombe.

Yrkesvalg

Selv om virkeligheten til de 12 levende og to døde i det retselske hus ble grundig ommøblert på grunn av Judas sin inntreden i de kongeliges rekker, og selv om de 12 levende og ikke kongelige Retseler mer enn noensinne ble gjenstand for medienes og menneskers interesse, så fortsatte de å leve sine liv. Hva annet kunne de gjøre?

Biskop Fredrik Retsel fortsatte sine daglige turer gjennom boligområdet med sine seks innbilte hunder. Mediemenneskene myldret rundt ham de første dagene og fotograferte og filmet den lille mannen med seks tomme hundebånd på slep. Avis- og TV-bildene av den ivrige hundelufter gjorde selvsagt sitt til at flere mennesker stilte spørsmålstegn ved den nye kronprinsen. De fryktet at han kunne ha arvet noe av den galskap de mente hans biologiske far måtte lide av. Men dette ble tilbakevist av spesialister som hadde gransket kronprinsens mentale helse, og etter den tid fikk Fredrik Retsel gå sine daglige turer alene.

Bare et par dager etter at Judas ble kongelig, kom Peter og Tomas inn på Fredrik Retsels arbeidsrom. De kom som følge av de planer brødrene hadde lagt etter diskusjonen om navnene. Inne på arbeidsrommet stod de stille i påvente av at faren skulle bli ferdig med å besvare et spørsmål fra en ilter kongemotstander.

"Du har rett til å være motstander av kongehuset og det monarkiske system som er tilpasset vårt demokrati", skrev Fredrik Retsel: "Den retten har du, nettopp takket være vårt demokrati. Men jeg og andre med meg, har rett til å være uenig med deg. Er det ikke godt å leve i et land der vi har rett til å være uenige, og der vi endatil har rett til å gi uttrykk for denne uenigheten?" spurte Fredrik Retsel og avsluttet med sin vanlige hilsen før han snudde seg mot Peter og Tomas. Han visste at de stod stille bak ham og ventet på at han skulle bli ferdig på tastaturet.

"Vi har bestemt oss for en utdannelse", sa Peter.

"Vårt valg vil synes uvanlig fordi vi er så små", fortsatte Tomas.

"De er blitt så voksne, de snakker så voksent, så kunstig", tenkte Fredrik Retsel og fikk tårer i øynene. Han var ikke blitt så følelsesmessig engasjert da Matteus og Bartolomeus gjorde det stort med pingvin-boken. Ei heller da Andreas hjalp dem med å gjøre boken til en pengestøvsuger av en film. Han var blitt følelsesmessig engasjert selvsagt da Taddeus lagde den nye internettkatedralen hans og da sønnen hjalp ham til å etablere Den innbilte kirke. Men han hadde ikke fått tårer i øynene. Heller ikke da Taddeus fikk store kontrakter som web-designer for internasjonale konserner og institusjoner. Fredrik Retsel fikk dårlig samvittighet for de tårene han tidligere ikke hadde latt renne, så han forsøkte å skjule de som rant nå ved å utbryte:

"Allergien min slår ut igjen. Unnskyld meg gutter. Hvilke valg har dere gjort?"

"Det er dårlige tider for pollenspredning, pappa", sa Peter og smilte varmt til ham mens han nikket mot vinduet der nordavinden la tykke skorper med smeltende snø på glasset. Så fortsatte han:

"Jeg akter å utdanne meg militært. Jeg vil bli den første norske general og forsvarssjef som bare måler 50 centimeter på en militær strømpelest. Som du vet, er jeg oppfarende, men tenksom. Landets forsvar kan trenge en leder som meg". Fredrik Retsel nikket.

"Jeg vil utdanne meg innen jus, og jeg vil ha skranken som mitt første mål", sa Tomas:

"Jeg skal bli den mest innpåslitne skrankeadvokat landet noensinne har opplevd. Deretter går jeg mot stillingen som høyesterettsjustituarius. Som du vet, er jeg skeptisk av natur, men jeg er utholdende og jeg lytter til og lar meg påvirke av sannhet". Fredrik Retsel nikket igjen og så ut mot snøen som klasket mot vindusruten:

"Jeg er antagelig allergisk mot snø", sa han og tørket tårene. Så trakk han heftig inn snørr gjennom nesen og fortsatte:

"Dere er små i kroppen, men store inne i hodet. Dette er vanskelig, men dere klarer det".

"Det var det Fridtjof Nansen som sa, pappa", påminte Tomas ham.

"Ja, men det var godt sagt. Jeg har ingen sans for Nansens ustanselige gutte-turer til kalde strøk. Men et godt livsmotto hadde han: ‘Dette er vanskelig, det klarer jeg’. Og jeg benytter det gjerne. På den måten lever han videre av andre grunner enn at han dro på tur til islagte vidder".

"Nå blir du veldig prosaisk, pappa", sa Peter.

"Ja, jeg vet det, det er snøallergien min som slår ut".

"Hva synes du om valgene våre?" spurte Tomas.

"Dere er selvsagt fullstendig sprø, men jeg elsker valgene deres nesten like høyt som jeg elsker dere".

"Takk, pappa" sa Peter og Tomas i kor.

Jeg blir rørt selv av hvordan far og to sønner samtaler om viktige valg i livet. Jeg aner ikke hvordan de to har tenkt å gjennomføre sine utdannelser. Tomas har selvsagt en grei vei helt fram til skranken. Han må lese som en gal. I minst seks år må han lese landets mest kjedelige bok: Norges lover. Og han kan ikke vente seg en snarvei ved at noen skulle finne på å filme den. Men når han er ferdig utdannet, noe han utvilsomt vil bli, så står skranken der foran ham. Og den vil være svært høy. For ikke å snakke om hvordan den lille karen vil ta seg ut i den sorte kappen med blanke slag som advokatene skal benytte i retten. Jeg grøsser. Det vil se ut som om et barn står der - bak skranken - og mumler i dunkelheten mot treverket. Eller kanskje de kan lage en betydelig lavere skranke når Tomas ikler seg kappen? Kanskje de kan lage en liten trapp som gjør at han kan klatre opp til toppen av standardskranken? Ja, antagelig gjør de det. Antagelig vil Tomas alltid ha med seg en slik sammenleggbar trapp som han kan slå opp og klatre opp til toppen på. Han er tross alt vant til å klatre opp trappene til det 15 etasjer høye tårnplatået. Når Tomas først er der oppe på trappen sin ved skranken, så kan han utvilsomt også bli en så dyktig jurist at han med tid og stunder blir leder for Høyesterett. Utvilsomt, som nevnt.

Hva så med Peter som vil utdanne seg militært? Det er vel noe av det dummeste jeg har hørt noen gang! Selvsagt er det riktig som han sier, at han er oppfarende, men tenksom. Han er dessuten en god strateg og han er en dyktig taktiker. I tillegg har han de beste karakterer fra videregående skole. Men så var det høyden hans da. Forsvaret må sy en bitteliten stabel med uniformer, og må bestille marsjstøvler i ekstrem barnestørrelse dersom han skal få innpass. Så bare dét tilsier at hans militære løpebane vil bli hindret før han i det hele tatt får begynt på den. Han er selvsagt kortklippet og hyggelig, men han er altså som du nå vet veldig godt, bare 50 cm høy. Selv med militære platåsko - dersom noe slikt finnes - vil han ikke bli mer enn 57 cm.

Men tenk deg nå - og nå tenker jeg høyt - om vi kun hadde hatt soldater på hans høyde. Hva kunne vel Forsvaret ha spart i transportutgifter? Og tenk så lettvint det ville være å grave skyttergraver. For ikke å snakke om hvor enkelt det ville være å grave en grav til en så liten død soldat. Og massegraver? Massegravene behøvde ikke være større enn to ganger to ganger to meter for å gi plass til et dødt kompani.

"Terje, nå må du kutte ut", sier plutselig Fedrik Retsel. Han har sittet helt stille, mens jeg har skrevet dette, ettersom jeg ikke har skrevet noen bevegelse i ham. Og som du leste: Han benyttet navnet mitt igjen. Jeg liker ikke det! Jeg liker det absolutt ikke. Men OK, hva er det han vil?

"Har du tenkt på hvordan en bitteliten general vil påvirke en stor hær?", spør Fredrik Retsel meg.

"Nei. Kan du fortelle meg det?", svarer jeg dumt. Selvsagt kan han fortelle meg det. Hadde han ikke kunnet gjøre det, ville han aldri ha spurt. Han svarer, men han klarer ikke å fokusere på meg. Det var da enda godt:

"Se det for deg: En hel hær står oppstilt med infanteri, kavalleri, artilleri, flyvåpen og marine..."

"Stor oppstillingsplass, Fredrik", skyter jeg frekt inn. Men han overhører meg:

"Alle soldatene, uansett grad, vet at de står foran en stor oppgave - sannsynligvis en dødelig oppgave. De vet at de må bygge seg opp mentalt for å klare det. De må bli kjemper innvendig for å klare det de blir pålagt. De skal drepe andre mennesker med andre uniformer, så de må føle seg enorme. Så ved enden av oppstillingsplassen - ja, det er en diger oppstillingsplass, Terje - klatrer det opp en bitteliten general på et høyt podium. Det må være høyt for at alle skal se ham. Og alle tenker: Jøss, så liten han er. Så sier den lille generalen at mot ikke har noe med størrelse å gjøre. Mot har noe med kjærlighet å gjøre - kjærligheten til familie, venner, fedreland og alt vi tror på. Den lille generalen minner hele hæren sin på at de som truer de norske grensene, ikke bare truer disse grensene, men truer hele vår eksistens som frie mennesker. Så går den lille generalen ned fra podiet. De færreste kan se ham når han går nede på oppstillingsplassen. Bare de som står nærmest. Den lille generalen holder en pistol i hånden og roper mot de som står nærmest: Dette våpenet skal være det første som avfyres i denne krigen. Han flerrer opp general-jakken sin og roper: Dette brystet skal være det første som gjennomhulles av fiendens kuler. Så går han i front mot fienden. Kan du se det for deg, Terje?"

Jeg får gåsehud på armene og er på grensen til gråt, men jeg klarer å knatre ned et svar:

"Ja jøss, Fredrik. Det er vakkert".

"Det er ikke bare vakkert, Terje, for det kan avslutte kriger", sier Fredrik Retsel.

Og jeg nikker. Jeg nøyer meg med å nikke. Den merkelige biskopen har rett. Dersom alle krigførende land sendte sin bittelille forsvarssjef i front når kamphandlingene skulle starte, og ikke regnet krigen for startet før den bittelille forsvarssjefen hadde avfyrt det første skudd og deretter tatt i mot anslaget av det første fiendeprosjektil med sitt eget bryst - ja, da ville det neppe blitt mange kriger. Men så kom jeg til å tenke på en vesentlig detalj: Det bildet Fredrik Retsel har tegnet verbalt av en krig, er basert på tidligere tiders kriger. Fremtidige kriger vil ikke bli ført ved fronten. Fremtidige kriger vil bli ført ved dataskjermer. Dataoperatører i begge leire vil hacke seg inn på fiendens datanettverk og datahjerner for å ødelegge alt fra strømleveranse og kommunikasjon til mat- og drivstoffleveranser. Datageriljaen vil drepe fiendens samfunn innenfra før fienden i det hele tatt får avfyrt et skudd.

"Selvfølgelig", sier Fredrik Retsel:

"Min beskrivelse av den lille generalen var et bilde. Du må ikke ta alt så bokstavelig, Terje. Den beskrivelsen du nettopp gav av fremtidens kriger, er sikkert riktig, men det opptar meg ikke. De som absolutt vil føre krig, får føre den så mye de orker. Jeg deltar ikke i den slags."

"Men sønnen din har til hensikt å delta svært så aktivt".

"Det er hans valg", svarer Fredrik Retsel.

Det slår meg at under hele denne samtalen har jeg bare sett Fredrik Retsels anikt - ikke rommet han sitter i. Heller ikke Peter og Tomas som fortsatt står foran sin far. For dem har denne samtalen aldri funnet sted. Den har bare foregått mellom meg og innsiden av Fredrik Retsels hode. Jeg håper den lille biskopen anser hele samtalen for å være tanker som har flakset gjennom hjernen hans. Jeg liker fortsatt ikke at han mener å kunne snakke direkte til meg.

"Du får bare venne deg til det", sier Fredrik Retsel og snur seg mot de to sønnene. Nå ser jeg hele rommet og de tre tilstedeværende igjen. Fredrik Retsel sitter på kontorstolen, fremoverlent med de små nevene støttet på knærne. Han ser fra Tomas til Peter og sier:

"Gå ut i verden og gjør det dere skal gjøre. Men gjør aldri noe som dere må slå blikket ned for å fortelle meg".

De to nikker andektig, går bort til faren, hever seg på tærne og gir faren en hard, kort klem. En klem blant menn.

Nå er jeg spent på hva de øvrige fem har kommet fram til av fremtidsplaner. Men jeg begynner faktisk å ane et mønster. Kan du se det?

Flere utenkeligheter

Så kommer de resterende fem inn til sin far som fortsatt sitter på kontorstolen med nevene hvilende på knærne. Bak ham lyser Den innbilte kirkes katedral i all sin virtuelle storhet. Peter og Tomas er også der, men de har trådt et par skritt tilbake, slik at de fem som ennå ikke har røpet sine fremtidsplaner, får stå foran - som en liten tett mur av unge, men svært kortvokste menn.

Den lave tette muren består av - sett fra venstre slik jeg ser dem - Jakob og Jakob (det er irriterende, men det er altså to stykk Jakob. For ordens skyld har Fredrik Retsel alltid tildelt dem et tall for å kunne omtale dem. Derfor:) - Jakob 1 og Jakob 2, Johannes, Filip og Simon.

Jeg kunne ha skrevet flere kapitler om de fem sønnenes valg av fremtid. Men det blir en del snørr og tårer av det. Ikke minst fra meg selv. Pappa Retsel griner i hvertfall voldsomt og skylder hele tiden på allergien sin - snøallergien. Jeg vet ikke hvilken allergi jeg skal skylde på. Kanskje jeg er allergisk for store planer. Men uansett: Jeg vil ikke utsette deg for dette. Jeg bare forteller deg i korte trekk hva de fem sier til sin far.

Jakob 1 akter å utdanne seg innen journalistikken. Det samme gjør Jakob 2, men han vil også ta økonomiutdannelse. Jakob 1 vil bli redaktør av landets største avis, mens Jakob 2 akter å bli kringkastingssjef. Jakob 2 vet at stillingen som kringkastingssjef er en politisk utnevnt stilling i øyeblikket, men han regner med at den innen han når dit, vil være basert på dyktighet fremfor politisk tilhørlighet.

Johannes akter å utdanne seg innen bibliotek-systemet. Han vil først bli bibliotekar, dernest skal han gå mot og bli statsbibliotekar. Han vil vite alt om alt som er lagret i de statlige biblioteker. Det er et stort mål i livet - for å si det forsiktig.

Filip akter å gå i sin fars fotspor. Han vet at det ennå ikke finnes noen utdannelse dersom han ønsker å bli prest i Den innbilte kirke. For Den innbilte kirke er ennå bare som en sær-sekt å regne. Han vil derfor bli prest i Den norske kirke, og når Staten etterhvert oppløser Statskirken og blir mer liberal overfor andre kirkesamfunn, vil han konvertere til Den innbilte kirke. Han vil være den som skal overta etter sin far (Nå gråter Fredrik Retsel høylydt. Det er umulig for ham å skylde på snøallergien, men han prøver fortsatt).

Simon har merkelige planer. De er vonde, men storslagne. Han akter først å gå til bunnen i samfunnet, for deretter å stige til toppen. Han vil bli narkoman - heroin er drepende tøft å gå til bunns med, mener han. Når han har nådd bunnen og livnært seg som mannlig prostituert (tenk deg de ekle menneskene som vil trenge seg inn i lille Simon, og hvordan de vil holde ham når de gjør det!! Jeg tror jeg kaster opp!!), vil han bli reddet ut av bunnsjiktets helvete av en behandlingsinstitusjon. Deretter vil han engasjere seg politisk og med tid - herregud så mye tid han vil trenge - og stunder vil han bli innvalgt på Stortinget. Han vil sitte i sosialkomiteen med spesialkompetanse om narkomane, og han vil med hjelp av enda mer tid bli statsminister. Regjeringen Retsel vil sitte ved makten i to perioder, og når han går av, vil han bli valgt til stortingspresident. Tenk deg en statsminister og etterhvert en stortingspresident med bakgrunn som narkoman og prostituert! Utenkelig? Når du legger til at denne statsminister og stortingspresident er 50 cm høy, vil jeg påstå at det dreier seg om en utenkelig utenkelighet.

At alle de fem sønnene skal få gjennomført sine utenkelige planer, må være «Moren til all utenkelighet».

Mønsteret sønnene har risset, er nå mulig å tyde. Nå må du da se det du også?

Inntekt

Nå lar jeg 6 måneder rase forbi. Det er mot slutten av juli måned. Den sommeren den lille byen til nå har gjennomlevd, har vært den rake motsetning til fjorårets. Det har vært varmt, varmt og varmt. TV-meteorologene har stort sett mast om nye høytrykk, mer varme og stadig økende skogbrannfare. Jeg lurer på hvor lenge en slik skogbrannfare kan øke. Øker den til skogen en dag eksploderer av seg selv?

På loftet hos Gjertrid og Bertram Bruse går jeg ut fra det har vært rolig til der å være - Gjertrid har i alle fall ikke kunnet irritere seg over lyden av sildrende regn mot taksteinene. Men jeg orker ikke stikke innom for å sjekke forholdene. Det må ha vært uutholdelig varmt der. Men sjeler registrerer forhåpentlig ikke dét.

Det er sent på ettermiddagen og Fredrik Retsel sitter som vanlig foran Mac'en sin med øynene mot en oversikt over Den innbilte kirkes konto. Vinduet på arbeidsrommet hans er åpnet, men luften utenfor står dirrende stille og det åpne vinduet senker ikke romtemperaturen som ligger rundt 30 stillestående grader.

Fredrik Retsel er svett, selv om han bare er iført en sort shorts med små hvite, smilende solansikter på. Det er Den innbilte kirkes ferske logo. Under hvert solansikt står det med svært liten skrift "You Are The Church". Forferdelig banalt spør du meg. Men det er Matteus og Andreas som har funnet ut hvordan Den innbilte kirke kan skaffe penger til å holde liv i sin eneste biskop - og eneste ansatt. Under Andromeda-selskapet har de etablert Church-Shop som produserer t-skjorter, capser, krus, vimpler og shorts. Alle med sort som bakgrunnsfarge for de små hvite solansiktene og den fjollete teksten. Salget har gått over all forventning. Over hele verden går det nå rundt mennesker med slike t-skjorter, capser og shorts. Church-Shop har også hatt stor suksess med en liten Fredrik Retsel-dukke som er plassert foran en Mac-miniatyr der katedralens bilde flimrer hele tiden. Dukken kan selvsagt avkles og påkles miniatyr-shortser, -t-skjorter og -capser. Dukken ligner egentlig ikke på Fredrik Retsel, den har fått bredere skuldre og et usedvanlig fett smil. Men den selger bra - worldwide - som Andreas ynder å si.

Fredrik Retsel liker ikke dukken – ikke klesplaggene heller, bortsett fra shortsen som han mener er så dum at den er morsom – men dukken misliker han mest.

-Jeg liker ikke at barn skal kle av meg, har han sagt til Andreas ved flere anledninger.

-De vil ikke få se noe som Gud har skapt, beroliget Andreas da.

Kontooversikten banken presenterte for ham denne varme julidagen, påførte ham like stor lyst til å kle av biskopen som det barna med Retsel-dukken hadde. Det syvsifrede beløpet i norske kroner tilhørte en verden som var ukjent for Fredrik Retsel. Han ble redd og flau og svetten dryppet fra pannen hans i våte klask ned på skrivebordet. Han visste at han med sitt behov og forbruk aldri ville makte å gjøre den voldsomme pengesummen synlig mindre. Summen øket dessuten hver gang han ba om en oppdatering av oversikten.

-Folk er rare i hodene sine, mumlet Fredrik Retsel:

-De vil ikke gi mer enn en ti-krone til et humanitært formål, men de kjøper gjerne en sort shorts med hvitt trykk for 30 dollar. Neimen om jeg vil ha slike penger.

Han logget seg ut av nettbanken og klasket på svette føtter inn til Matteus på gutterommet. Han satt foran sin egen Mac og lastet ned religiøse skrifter fra all verdens religioner og trosretninger. Andromeda ønsket å lage en tegnefilm som fortalte den totale historien om menneskehetens tro, og Matteus hadde fått i oppdrag å gjøre research.

Luggen klistret seg svett til pannen hans, da han så opp mot sin tydelig plagede far:

-Problemer, spurte Matteus.

-Alle de pengene, svarte Fredrik Retsel.

-Er det ikke fantastisk?

-Jo, det er fantastisk at mennesker kan bruke så store tall på noe så uvesentlig.

-Men du blir jo rik, sa Matteus med en glad latter.

-Nei, jeg blir fattig av å se hvordan verdens riksdom blir benyttet, svarte faren.

-Du trenger jo penger?

-Jeg trenger en lønn tilsvarende det jeg fikk som ansatt i Den norske kirke, ikke noe mer. Jeg vil ikke ha mer. Jeg blir syk i sjelen av å råde over så store tall.

-Synes du vi skal stenge Church Shop og brenne inntektene?

-Brenne inntektene? Er du sprø kjære sønn? Tenk på alt vi kunne ha gjort med de pengene.

-Ja, ikke sant? Du kan kjøpe et mye større hus, få deg bil med privatsjåfør, kjøpe alt du ønsker av datautstyr, klær, mat, dyre viner, ansette folk slik at du hverken behøver gå tur med hundene eller drive katedralen. Du kan bare sitte tilbakelent, bestemme og slappe av. Er ikke det fantastisk?

Fredrik Retsel stirret på sin sønn i et minutt. Farens blikk var som en blå stråle inn i sønnens øyne. Det var helt stille rundt dem. Den eneste lyden som hørtes i løpet av dette minuttet, var svettedråpene fra Retsels panne i det de traff gulvbelegget. Så bråvendte han - fotbladene hans lagde en våt, skrikende lyd mot underlaget – og marsjerte mot døren. Matteus reagerte i henhold til de instinkter han ikke visste at han var beriket med: Når et mors- eller farsdyr brått forlater sitt avkom, vil avkommet reagere med å følge etter og gi uttrykk for total underkastelse. (Nei, jeg er ikke utdannet på området, men er ikke dette ganske innlysende?)

Han løp etter faren og grep fatt i det eneste han syntes han kunne gripe fatt i – den sorte shortsen med de mange hvite logoene på. (Akkurat nå trodde jeg dette ville medføre at sønnen trakk ned farens shorts, og at faren dermed ville fremstå pinlig berørt i all sin nakenhet. Kanskje ville det hele ende med latter? Eller med raseri? Men den videre samtalen ville uansett blitt sterkt påvirket av avkledningen. Jeg er derfor glad for at Matteus ikke trakk shortsen av Fredrik Retsel. Grepet i shortsen var derimot tilstrekkelig til å få Fredrik til å stanse og snu seg mot sønnen. Nå kan antagelig samtalen fortsette der den slapp).

-Hva er det pappa?! Jeg har aldri sett øynene dine slik?

Sverdet vokste ut av Fredrik Retsels munn:

-Alle de tall mennesker har overført kirkens konto fordi at de vil ha kunstige verdier, skal ikke komme meg til gode. Heller ikke deg eller dine brødre. Det skal ikke bli tall dere vil slåss om når jeg er død. Tallene skal omsettes til noe positivt. Jeg vil ikke ha noe større hus – jeg kan bare sitte i én stol av gangen, jeg vil ikke ha klær eller vin eller privatsjåfør. Og jeg vil i alle fall ikke ha noen til å lufte hundene. Riktignok kunne jeg tenke meg litt hjelp til kirkens administrative arbeid, men det må være den rette person. Og den rette person har ikke dukket opp ennå. Jeg vil ikke ha fritid, for hva skal jeg bruke den til? Matteus, kjære sønn, jeg vil at vi finner en god måte å benytte alle de store tallene på. En god måte som kan komme noen trengende til nytte.

-Kanskje noen sultne barn, forsøkte Matteus ydmykt.

Fredrik Retsel trakk inn sverdet:

-Det er så mange sultne barn, Matteus. De er så mange at det store tallet på kirkens konto bare vil brødfø de som skal administrere hjelpen. Vi må finne på en bedre mottager.

-Ja, pappa, sa Matteus og så at han kunne returnere til Mac’en og sin søken etter religiøse skrifter.

Fredrik Retsel klapset vått tilbake til sitt arbeidsrom, slo av sin Mac og lot øyelokkene senke seg halvt over øyeeplene. Han tenkte.

Termometeret som hang ved stuevinduet i skyggen på nordsiden av huset, viste 28 varme grader. Luften var uten bevegelse.

Et godt formål

Den blå søylen i termometeret utenfor stuevinduet hadde sunket til 20 grader, men da strålene fra kveldssolen rundet hushjørnet, vokste søylen seg opp til 23 grader. På arbeidsrommet satt Fredrik Retsel fortsatt sammensunktet med halvt gjenlukkede øyne og tenkte.

Andreas og Taddeus som hadde tilbragt dagen i Andromeda-selskapets nyinnredede og velutstyrte lokaler i sentrum av den lille byen, hadde kommet hjem noen timer tidligere og Matteus hadde hviskende satt dem inn i situasjonen.

-En jævli god idé, var Andreas sin kommentar.

-God idé, spurte Matteus forskrekket:

-Er det en god idé at pappa går av hengslende på grunn av alle pengene?

-Nei, at han vil benytte dem til et godt formål. Det vil øke interessen for Den innbilte kirke ytterligere, svarte Andreas. Øynene hans glitret slik de alltid gjorde når han så mulighet for enda større fortjeneste.

-Du tenker faen ta meg bare på penger, freste Matteus.

-Ja, og så? Kan du tenke deg en verden uten penger?

-Pappa kan i alle fall tenke seg en slik verden, og dersom vi skal arbeide for å videreføre hans tanker, så må vi støtte ham, sa Matteus trøtt.

Taddeus som de siste månedene hadde utviklet et helt nytt animasjonsprogram Andromeda skulle benytte til sin store tegnefilmproduksjon, deltok ikke i samtalen. I stedet hadde han sittet ved Matteus sitt tastatur og sjekket de mange filene med religiøse skrifter broren hadde lastet ned.

-Har du tenkt å lese alt dette, spurte han da de to andre tok en pause i penge-diskusjonen.

Matteus snudde seg irritert mot ham:

-Ikke rot med de filene. Selvfølgelig må jeg lese dem. De skal jo danne grunnlag for manuset til tegnefilm-prosjektet.

Taddeus himlet med øynene:

-Kjempefint. Da har vi vel manuset klart om 30-40 år i tillegg til at vi har en aldrende bror som er blitt enda mer skrudd i hodet sitt.

-Men jeg må jo lese det, for fanken!

Taddeus overhørte brorens sinne:

-Det kommer til å koste mye, både av penger og innsats, men det burde være mulig å utvikle et program som kunne hakke opp alle tekstene, sammenligne dem og deretter sette sammen en samlende essens. Programmet skal ikke bare sammenligne de enkelte ord, men også de enkelte meninger.

-Kan du forklare det slik at vi også forstår, spurte Andreas og det glitret i øynene hans igjen.

Taddeus fiklet med tastaturet og fortsatte tenksomt:

-En kvern. Det er en kvern der vi putter inn alle verdens religiøse skrifter, kverner dem sammen, siler produktet gjennom filtre med fortolkning av språk, historie, religion og samfunnsforhold – bare for å nevne noe.

-Og hva vil komme ut av den andre enden av kvernen? Nå kunne Andreas knapt sitte stille.

-Vi ville få ut et skrift som beskriver menneskehetens tro, svarte Taddeus og smattet som om han smakte på den siste setningen sin.

Matteus sin skepsis hadde smeltet. Nå var han like ivrig som Andreas, men ikke fordi han så muligheten til nye store tall på en eller annen konto:

-Dette er i pappas ånd! En slik bok vil være Den innbilte kirkes gave til verden. Vi må fortelle ham det!

-Et lite øyeblikk. Andreas løftet høyrehånden som om han bad om fred, og fikk det:

-Dette blir jævli dyrt. Overskuddet fra Church Shop vil ikke være nok til å dekke kostnadene.

-I hælvete heller, Andreas! Nå snakker du som den administrerende direktøren du er blitt, sa Matteus med et hånlig geip og fortsatte:

-Direktøren må endelig ikke glemme at han ikke er alene om aksjene i Andromeda, men at Bartolomeus og jeg har hver vår tredjedel. Og at vi kan komme til å innkalle til ekstraordinær generalforsamling som vil vedta å støtte kvernprosjektet.

Andreas så tenksomt på broren.

-Aner jeg en programkonflikt her, spurte Taddeus mens han fortsatt tappet på tastaturet og kikket på filer.

-Du har rett, sa omsider Andreas.

-Har jeg rett? Jøsses! Kødder du, spurte Matteus og var alvorlig overrasket.

-Nei, jeg kødder ikke. Du har rett. Disse jævla kronene har godt meg til hodet. Andromeda skal selvsagt fullfinansiere kvernprosjektet – det vil være i pappas ånd. Dessuten vil vi kunne tjene noe inn i granskauen på den vanvittige kvernen Taddeus fabler om.

-Din pengegriske....ropte Matteus og kastet seg leende over broren. De rullet støyende rundt på gulvet i en broderlig slåsskamp.

-Error fixed, sa Taddeus.

Så gikk de inn til Fredrik Retsel som fortsatt satt i dype tanker og sort shorts med hvite logoer på, og fortalte ham om sine planer. Det tok omlag fem minutter før biskopen fikk Andreas og Matteus fra å snakke i munnen på hverandre. Og nye fem minutter til å få ham til å forstå hva det hele dreide seg om.

-Jeg skal altså bare motta en fast kønn lik den jeg hadde i Den norske kirke, spurte han.

-Ikke et øre mer, men vi setter av tilstrekkelig til at du også kan ansette en sekretær når den rette personen melder seg, forsikret Andreas.

-Og denne kverna er virkelig mulig å lage, spurte Fredrik.

-Det har jeg aldri sagt, men dersom jeg ikke forsøker, vil vi ikke få svar på spørsmålet, sa Taddeus tørt.

-Og resultatet vil bli en essens av alle religioner, sa Fredrik Retsel drømmende ut i rommet.

-Resultatet vil bli en bok som inneholder Den innbilte kirkes trosgrunnlag, svarte Matteus.

Fredrik Retsel reiste seg og smilte for første gang på flere dager:

-Men hva i alle dager er det dere står der og henger for?! Kom i gang med arbeidet! Andreas, få formalitetene i orden. Matteus, samle inn alt du kan få tak i og så alt du ikke kan få tak i. Taddeus, ansett flere datagærninger som deg selv, kjøp utstyr og kom i gang med programmeringen! Så lo han hikstende og tok noen besynderlige dansetrinn foran de tre sønnene.

-Pappa, klokken er faktisk langt over sengetid, sa Andreas forsiktig.

-Og når kom ordet ”sengetid” inn i ditt vokabular? Svarte Fredrik Retsel med den samme hikstende latteren.

Presse-betraktning

Hverken jakob 1 eller Jakob 2 hadde kommet inn på Norsk journalisthøgskole. De hadde ikke gode nok karakterer, selv om vitnemålene deres fra videregående skole stort sett inneholdt bare seksere.

"Hvorfor i alle dager kom dere ikke inn?", spurte Fredrik Retsel da de to kom innom barndomshjemmet noen dager etter at biskopens økonomiske problemer var ryddet av veien.

"Alle vil bli journalister i våre dager, pappa", svarte Jakob 1.

"Ja og så?" svarte faren.

"Så da må de heve kravene", svarte Jakob 2.

"Men dere kan umulig få bedre karakterer enn seks på videregående skole!" Fredrik Retsel slo i databordet med den lille knyttneven sin så kaffekruset hans hoppet faretruende nær avgrunnen mot gulvet under.

"Pass på kruset ditt, pappa", sa Jakob 1 og fortsatte:

"Nei, vi kan ikke få bedre karakterer enn seks på videregående, men de vil at vi skal samle poeng på andre måter. Vi får ekstrapoeng for folkehøyskoler, for praksis i avis, for å jobbe med noe helt annet, for å studere psykologi eller samfunnskunnskap, for...ja, det er mange måter å få poeng på", sa Jabok 1.

"Men blir dere bedre journalister av det?", ville Fredrik Retsel vite.

"Nei, antagelig ikke. Vi får bare flere poeng", sa Jakob 2.

"Så resultatet blir at vi får en fremtidig gjeng med journalister som er noen djevler til å lese og huske det de har lest, men som ikke makter å beskrive det for leserne, lytterne og seerne?", provoserte Fredrik Retsel.

"Det er riktig, pappa", sa Jakob 1.

"Jeg er glad jeg ikke skal leve altfor lenge inn i neste generasjon!", ropte Fredrik Retsel, og mente det.

"Men det er en annen måte å bli journalist på", sa Jakob 2.

"Dette vil jeg høre om", svarte faren.

"Som du vet har både jeg og Jakob jobbet i lokalavisen det siste halvåret. Vi akter å fortsette enda et par år. Så søker vi oss oppover i systemet".

"Dere er altså gode nok til å søke dere oppover i systemet selv uten journalisthøyskolen?"

"Ja, denne jobben bringer oss antagelig nærmere målet enn om vi hadde gått jouralisthøyskolen", sa Jakob 1.

"Dette forstår jeg ikke", svarte faren og lot hodet rulle irritert bakover mot skuldrene før han festet blikket på sønnene igjen.

"Saken er", sa Jakob 2, "at redaksjonelle ledere der vi akter å komme oss inn, ikke har høyskolen selv. De vet at de som har høyskolen er flinke i presseteori, men uten erfaring i presse-praksis. Og når de ansetter nye medarbeidere, så vil de ha folk som kan sette seg rett ned ved Mac'en og skrive en nyhetsartikkel. De vil ikke ha folk som må bygge opp en artikkel i henhold til de prinsipper de har lært på høyskolen".

"Jeg forstår!" ropte Fredrik Retsel med sin merkelig tynne stemme:

"Dere var ikke dyktige nok til å komme inn på en skole som egentlig ikke ville ha gitt dere en jobb?"

"Det er antagelig poenget, pappa", svarte Jakob 1.

”Så kom dere ut og fortsett på den riktige veien!” ropte Fredrik Retsel. Nok en gang tok han i bruk den hikstende latteren han har lagt seg til.

* * *

Nå synes jeg oppriktig talt at dette blir litt vel seriøst. Ja, ikke slik å forstå at denne historien i utgangspunktet er useriøs. Nei, langt i fra! Men dersom dette hadde vært på TV, så ville jeg – må jeg innrømme – ha zappet til en annen kanal i løpet av de siste sidene. Du har antagelig oppdaget at du ikke kan zappe i en bok, og jeg tør ikke fortelle deg hvor enkelt det er å rulle til nye sider i en iBook. Dersom du har oppdaget dét selv (det er ikke så vanskelig), så anbefaler jeg deg likevel å følge med, for nå tror jeg det blir litt mer action igjen.

Luftangrep

Samme ettermiddag gikk Fredrik Retsel opp trappene til tårnplatået for å stå med hodet opp av luken, og fra utsiden se ut som en noe beskåret, men svært detaljert byste av seg selv. Han trodde han ville være alene på platået - eller for å si det mer korrekt: at hodet hans ville være alene på platået - alle sønnene var nå så vidt han visste, ute av huset på leting etter fremtiden sin.

Julisolen var intens og Fredrik Retsel lukket øynene for å kunne nyte strålene uten å få følelsen av at de skar hjernen hans i tynne skiver. Han trakk inn den varme sommerluften som ikke var klam som på bakkenivå. Han tenkte hvordan de luftmolekylene som strøk over ansiktet hans, hadde strøket over andre ansikter og tatt med seg litt lukt fra dem, over hav og tatt med seg salt og lukt av dypet, over skoger og tatt med seg lukt av barnåler og mose. Han kom på at han en gang hadde lest at han i hvert åndedrag trakk inn molekyler fra luft som hadde vært tilstede da en farao ble begravet i en pyramide, som hadde latt seg blåse gjennom håret til Leiv Eriksson da han så det forjettede Vinland for første gang og som hadde latt seg kaste ut av munnen til Adolf Hitler da han skrek ut sin ideologi over hodene til paralyserte tyskere. I hvert av Fredrik Retsels åndedrag var det molekyler som hadde opplevd alle historiske hendelser. Fredrik Retsel trakk pusten med ærefrykt og syntes å kjenne hvordan han var en del av menneskehetens historie.

"Har jeg nå i meg et molekyl som har dunket gjennom blodårene til en flyveøgle?", tenkte Fredrik Retsel og hørte et sus i luften over seg.

"Luften svarer meg med et sus", tenkte han og ville ikke åpne øynene fordi han hadde en følelse av at det ville bryte den historiske innsikten han opplevde.

"Har molekylet fulgt blodbanen i flygeøglen og blandet seg med andre molekyler i den mikroskopisk tynne veggen som skiller blodet fra luften i flygeøglens primitive lunger, for deretter å bli slynget ut over et landskap som har vært kledd med planter jeg ikke kjenner navnet på?", tenkte Fredrik Retsel og hørte at luftsuset ble stadig sterkere, og sterkere. Han åpnet øynene brått og angsfylt da et metallisk smell vekket ham av den historiske opplevelsen.

En skikkelse hadde deiset ned på taket der Fredrik Retsels hode var det høyeste punkt.

"Pingvinen kommer tilbake!" tenkte han i et mikrosekund, knep øynene igjen og ville trekke hodet ned gjennom luken for å unngå å bli kloret i stykker av pingvinens skarpe klør som nok en gang febrilsk ville forsøke å få feste på det glatte taket. Men Fredrik Retsel hadde trengt seg for langt opp gjennom luken og selv om han var smalskuldret, fungerte de smale skuldrene hans som en mothake som hindret hastig retrett. Han åpnet i stedet øynene forsiktig og så en liten grønnkledd skikkelse som gled forbi hodet hans og ned mot det lave rekkverket. Skikkelsen var omlag 50 cm høy og hadde ikke skarpe klør på føttene, men tunge sorte støvler. Skikkelsen hadde en sele festet til kroppen og fra selen strakk det seg tynne tråder opp i luften.

"En marionett", tenkte Fredrik Retsel i et nytt mikrosekund. Men i det neste tenkte han:

"Marionetten kommer til å treffe rekkverket med for stor fart. Marionetten kommer til å velte over, falle utfor og bli knust mot bakken 15 etasjer nedenfor".

En ny skikkelse kom inn i Fredrik Retsels synsfelt. Det var Filip som måtte ha sittet så stille som bare en som studerer til prest, kan sitte når han virkelig studerer til prest og har hodet fylt av alle de bøkene han forsøker å putte inn i det. Han måtte dessuten ha sittet utenfor det noe begrensede synsfelt Fredrik Retsel hadde da han stod som sin egen noe reduserte, men detaljerte byste opp av tårnluken.

Filip hadde opplevd situasjonen tidligere - akkurat som Fredrik Retsel hadde gjort det - og beveget seg i små, men raske byks mot rekkverket der den grønnkledde skikkelsen ville treffe det og falle utfor. Men Filip kom først. Han stilte seg med ansiktet mot utsikten, han klemte de små nevene sine om rekkverket og krummet ryggen for å ta i mot støtet fra skikkelsen som kom seilende ned mot ham. Skikkelsen klasket inn i Filips rygg. Det ble stille i noen sekunder, så lo den grønnklede skikkelsen.

Fredrik Retsel trodde ikke sine egne ører, men det var en frisk, maskulin latter. Nå så han at den grønnkledde ikke var jamt grønn, men var iført en svært liten kamuflasjeuniform - men en kamuflasjeuniform som passet utmerket til den lille kroppen. Deretter begynte også Filip å le og omfavnet den lille skikkelsen som ikke virket liten ved siden av Filip, men jamnstor. Samtidig som omfavnelsen skjedde, deiset det ned en grønn duk over de to.

Fredrik Retsel skrek full av angst fra sin plass som redusert byste.

"Ta det med ro, pappa, det er bare Peter", ropte Filip fra sin plass under den grønne duken.

"Er det Peter!", skrek Fredrik Retsel.

"Beklager at det ble et pingvinangrep, pappa", sa stemmen til Peter fra den grønne duken.

"Kan dere være så vennlig å avduke dere", ropte Fredrik Retsel, men nå var angsten borte fra stemmen hans.

Fire korte armer veivet og avdekket to sønner: Filip og Peter, sistnevnte iført kamuflasjeuniform og tunge fallskjermjeger-støvler.

De to sønnene klatret opp takplatået til farens svært levende, men noe reduserte byste og stilte seg opp foran ansiktet hans. Fredrik Retsel ville ha omfavnet dem, men fikk selvsagt ikke armene opp luken.

"Hvor kommer du fra!", spurte faren svært bestemt og ganske høylydt den kamuflasjekledde sønnen.

"Jeg ville teste hvordan pingvinen kunne treffe taket vårt", svarte Peter.

"Og hvordan klarte den det?" spurte faren.

"Den hadde flaks", konstaterte Peter.

* * *

Fredrik Retsel visste det ikke, før han nesten fikk et par tunge fallskjermjeger-støvler i hodet, at Peter var antatt som fallskjermjeger. De som stod for det uttaket, så stridspotensialet i lille Peter Retsel. Han var modig, han hadde pågangsmot, han ville noe med sin militære utdannelse - og aller viktigst: Han var lett å gjemme. Når han først hadde tatt bakken på fiendtlig område, så kunne han gjemme seg under en liten stein, eller bak en gresstust. Det kunne ikke de andre fallskjermjegerne. De var alle sammen svært store og Fredrik Retsel burde være takknemlig for at det ikke var en av dem han nesten fikk i hodet. Deres fallskjermjegerstøvler var i størrelse 46 og veide like mye som hele lille Peter Retsel.

"Men da du landet, så burde du ha tenkt på at du kunne skli utfor rekkverket", sa Fredrik Retsel til sin kamuflerte sønn da de hadde klatret ned trappene og satt i stuen.

"Jeg regnet med at Filip var der", svarte Peter.

"Hva om bare Judas hadde vært der?" spurte faren, og følte seg slem i det samme han hadde sagt det.

"Da hadde jeg vært en liten, ekkel ansamling vått kjøtt og uniform på bakken", svarte Peter.

"Men du tok risikoen?"

"Ja, jeg gjorde visst det", svarte Peter.

Så omfavnet de hverandre hardt og militært før Peter løp ut - med den grønne duken sammenpakket som en voldsom dynge av tynt tøy foran på magen - til et ventende militært kjøretøy.

"Så de visste du ville lande her?", ropte Fredrik Retsel etter sønnen.

"De fikk ordre om det!" ropte sønnen tilbake og klatret opp i forsetet til den ventende kamuflasjemalte bilen. Han vinket med en kamuflert arm. Da så Fredrik Retsel at sønnen hadde en hvit stjerne på den kamuflasjegrønne skulderen.

Hvordan Peter Retsel har maktet å bli fenrik i løpet av få måneder, burde jeg antagelig ha holdt for meg selv. Men for å unngå at noen i ettertid vil påstå at Peters bror - kronprinsen - har påvirket hans militære karriere, så avslører jeg litt: I utgangspunktet ville Peters søknad til befalsskolen i infanteriet blitt avfeid med en grov latter. Men ingen norsk befalingsmann avfeier en biologisk bror av kronprinsen - så derfor hadde selvsagt kronprins Judas litt med saken å gjøre likevel, selv om han aldri behøvde ytre så mye som et eneste kongelig ord i sakens anledning. Da det dessuten tidlig under skoleperioden viste seg at Peter - sin beskjedne høyde til tross - var en usedvanlig faglig dyktig befalselev, og da det viste seg at den lille kroppen hadde arvet sin mors befalingsrøst (og DET er ikke småtterier!), ble han overført til befalsskolens øverste avdeling etter et halvt år. De andre befalselevene måtte fullføre hele skoleåret, pluss plikttjenste på ett år før de kunne tenke på å søke den samme avdeling. På øverste avdeling fikk Peter fenriks grad og gjennomgikk blant annet et fallskjermjegerkurs. Det var under dette kurset han benyttet anledningen til å teste keiserpingvinens innflygningsrute til familien Retsels tårn.

Sex

Det slår meg plutselig: Nå er de 12 Retsel-sønnene i sitt 21. år, men jeg har ennå ikke hørt en av dem ytre et eneste ord om kvinnfolk! Burde de ikke allerede siden de var 12 år - minst - ha omtalt kvinnfolk - eller i det minste det jenter har mellom bena - som noe de hadde lyst til å pusle litt med? Burde de ikke ha smuglest mykpornoblader - og hardpornoblader - og diskutert seg i mellom hva de hadde lyst til å putte inn i de åpninger som disse bladene viste detaljerte bilder av? Burde de ikke hatt pupper på hjernen? Burde de ikke hatt mobiltelefonene sine fulle av pornofilmer?

Når jeg ikke har skrevet om de 12 Retsel-sønners pubertetsdrømmer, så skyldes det at jeg selv er ferdig med mine for en god stund siden og således ikke tenkte at de 12 hadde noen. Men nå har jeg tenkt litt mer, og kan konstatere: De 12 Retsel-sønner er ikke homser (men for all del – jeg hadde ikke hatt noe i mot dem om de var homser). De er riktignok miniatyr-menn, men det betyr ikke at de bare har miniatyr-ideer om det annet kjønn. Tvert om. Jeg tror faktisk at deres ideer og tanker om det annet kjønn er større enn hos deres jamngamle - men fullt utvokste - mannlige kolleger. At deres tanker om kvinnekjønn og kvinnebryster var større enn hos fullt utvokste på samme alder, var ikke merkverdig. For kvinnekjønn og kvinnebryster var tross alt mye større for de 12 Retsel-sønnene enn for andre fullt utvokste. Derfor: De tenkte og snakket seg i mellom svært mye om alt dette store som de kunne tenke seg å boltre seg i.

De 12 Retsel-sønnene forstod selvsagt tidlig at de ville få problemer med å skaffe seg seksuell erfaring med fullt utvokste jenter. Jeg vet det er et forslitt uttrykk, men likevel: Hvilken fullt utvokst jente vil ligge alene i omlag en meter eller så, uansett hvor viril halvmeteren de hadde besøk av, var?

Nå vil det antagelig etterhvert vise seg at det faktisk finnes fullt utvokste kvinner som synes det er andre verdier i livet enn en fullt utvokst mann. Men nå har jeg i det minste gjort det klart at de 12 Retsel-sønnene også på det seksuelle området er som de fleste andre menn.

Simon

Fredrik Retsel hadde en viss peiling på hva samtlige av hans 12 sønner gjorde for å utdanne seg til livet - med to unntak. Det ene unntaket var Judas. Fredrik Retsel visste ikke hva Kongen og dronningen stilte som krav til kronprins Judas, men han leste ofte i aviser og sladderblader om kronprinsens aktiviteter på skoler og seminarer. Det han leste, beroliget ham.

Det andre unntaket var Simon, som hadde til hensikt å nå høyt, men som først måtte til bunns. Fredrik Retsel mislikte - for å si det veldig forsiktig - at Simon allerede dagen etter at beslutningen var viderebragt til faren, forlot hjemmet og raste mot samfunnets gjørme.

Han begynte ikke med heroin med det samme. Han visste at de aller fleste ungdommer starter sin nedtur med alkohol som de etterhvert kombinerer med hasj, som de igjen kombinerer med ecstasy og amfetamin, før de kombinerer hele den djevelske cocktailen med heroin. Kombinasjonsprosessen kunne være rask hos noen, mens de fleste som valgte å gå videre, trengte flere måneder før de hadde dykket til livets mest sønderslitende dybde.

Simon valgte en rask nedstigning. Han gikk på fylla i 14 dager - intenst på fylla. Så begynte han å røyke hasj ved siden av at han drakk alt som inneholdt alkohol. På dette stadium hadde han brukt opp alle sparepengene sine. Da kontaktet han sosialkontoret som ga ham matkuponger. Disse solgte han eller byttet mot mer alkohol og mer hasj.

Nettene tilbragte Simon den første tiden hos tilfeldig bekjente som syntes det var artig å ha en drita full tolvingbror av kronprinsen på besøk. Etterhvert som det ble mildere i været, overnattet han i søppelcontainere, under parkbenker eller i hundehus. I motsetning til fullt utvokste uteliggere, hadde Simon i det minste det fortrinn at han kunne overnatte i hundehus. Men det hendte selvsagt at husets egentlige beboer av og til ble irritert av den lille, sterkt rusede fyren som trengte seg inn natterstid.

Da Simon ikke lenger kunne dekke sitt misbruk med den støtten han fikk fra sosialkontoret, flyttet han til hovedstaden og begynte å stjele. Han stjal sykler, men måtte nøye seg med barnesykler og de var det dårlig pris på hos helerne. Derfor avanserte han til boliginnbrudd, samtidig som han misbruksmessig sett avanserte til heroin. Da hadde han gått i intens rus i et halvt år, de siste tre månedene hadde intravenøse inntak av amfetamin og orale inntak av øl vært hovedingredienser i hans kosthold. Det sier seg selv at en så næringsfattig føde er et dårlig utgangspunkt for en som akter å ruse seg helt ned til bunnen. Innerst inne visste Simon det - men det som satt innerst inne i Simon, ble etterhvert mer og mer isolert fra resten av personen.

Jeg vet ikke hvordan Simon opplevde de forskjellige former for rus på veien ned mot bunnen. Det kan selvsagt synes merkelig at ikke jeg vet det, ettersom jeg skaper historien om ham. Men han var i likhet med alle andre rusmisbrukere på dette stadium, ekstremt selvopptatt og lot ingen andre få slippe inn i nedstigningsprosessen.

Først da Simon satte sin første heroin-sprøyte, fikk jeg et kort, men svært intenst innsyn i hodet hans. Det var en ekstatisk opplevelse, full av intens nytelse. Det korte innsynet jeg fikk, ga meg en farlig lyst til å prøve det samme selv. Men jeg hadde fortsatt innsyn i hodet hans da suget etter mer gift begynte å bygge seg opp i ham. Da var den intense lykke bare et diffust minne. Da var det bare sorte hull og bunnløst sug tilbake. Så lukket han seg totalt igjen. Deretter subbet han rundt på samfunnets møkkete bunn og det eneste han tenkte på, var muligheten for å få satt en ny nål i de etterhvert oppstukne armene sine.

Du har selvsagt sett mange narkomane i ditt liv. Men du har aldri sett en som Simon Retsel - dersom du ikke så ham da han var på bunnen. Håret hans var ett år langt, og det pistrete skjegget likeså. De siste par månedene hadde han ikke brukt vann til annet enn å slukke en tidvis dyrisk tørst og til å røre ut heroinen i før et hastig oppkok i en teskje. Klærne hans var illeluktende og hang i laser. På grunn av sitt utseende og fordi han i tillegg var så liten, skremte han selv garvede narkotikaspanere. De ble ikke bare skremt av hans litenhet, men også av hans intense ønske om å gå til grunne.

Men innerst inne i hodet til Simon lyste utrolig nok målet hans fortsatt. Han visste i all sin bedøvethet at han måtte nå enda dypere. Og den siste nedstigningen passet utmerket til hans daværende tilstand, ettersom den ville gi ham penger til mer heroin. Han frembød seg overfor menn som likte å trenge inn i barn.

En slik mann bryr seg ikke om at barnet egentlig er en svært uflidd og illeluktende voksen narkoman, så lenge den uflidde og illeluktende faktisk har form som et barn. Simon hadde om ikke form, så i alle fall størrelse som et barn. Og han ble etter kort tid svært populær blant en liten gruppe pedofile menn.

Jeg vet hva de pedofile mennene gjorde med Simon, men jeg vil ikke vite det. Jeg vet hvordan de holdt ham når de gjorde det pedofile menn gjør med barn og barnelignende personer, men jeg vil ikke vite det heller. De som trengte seg inn i Simon, vil i det øyeblikk Simon selv bestemmer seg for å stige opp fra sin dype nedstigning, gå i sjelelig oppløsning før kjønnsorganet deres råtner mens de holder det i hånden. Jeg vil ikke vite hvordan hodene deres ser ut innvendig da, eller hvordan de vil føle det når det tyter likmark ut av pikken deres. Men når Simon bestemmer seg for oppstigning, skal jeg skrive dem en slik kort og stinkende ubehagelig fremtid. Jeg skal også skrive en kort (jeg er tross alt et humant menneske), men ubehagelig fremtid for de med stresskoffert og pene dresser, som tjente seg enda fetere fordi Simon måtte sprøyte gift inn i blodårene sine.

Trenger hjelp

Da Simon hadde fortalt sin far om hvilke fremtidsplaner han hadde, gikk Fredrik Retsel i konstant redsel for sønnens liv.

"Hvorfor må du gå til bunns i hovedstaden, hvorfor kan du ikke gjøre det her hjemme?" Hadde han spurt.

"Miljøet er for lite her, pappa. Jeg blir antagelig arrestert før jeg får satt i gang", svarte Simon.

"Og kanskje reddet før du får tatt livet av deg!", svarte faren med skjelvende, men forsøksvis sterk røst.

Kun en gang tidligere i denne historien har jeg benyttet klisjeen om at Fredrik Retsel hadde sitt eget navn i øynene. Men hver gang han tenkte på Simon - og det ble i løpet av dette året ganske ofte, faktisk mange ganger i døgnet - ble øynene hans fylt av angst og redsel. Han kunne ikke be om svar fra Den innbilte kirke - eller kunne han?

Da det hadde gått et år og han nettopp nesten hadde fått en annen sønn i hodet, gikk han inn til Mac'en sin i en tåke av angst. Han klikket seg inn på katedralen og klikket på spørsmålsrommet. Så skrev han:

"Kjære biskop.

Jeg er far til en sønn som snart fyller 21 år. Jeg har ikke hørt fra ham det siste året, men jeg vet med sikkerhet at han nå er på samfunnets bunnsjikt som heroinmisbruker. Dag og natt tenker jeg på ham, men jeg vet ikke hvordan jeg skal få ham ut av misbruket. Hvordan kan han leve et slikt liv og antagelig innerst inne i hodet vite at mennesker som bryr seg om ham, er i ferd med å bli ødelagt av angst? Og hvordan kan jeg hjelpe ham opp mot overflaten til normalt liv igjen? Jeg vet han har mye å gi, men nå er han i en tilstand der han bare påfører seg selv og mennesker som bryr seg om ham, enda mer smerte.

Hilsen en engstelig far".

Da spørsmålet var sendt, reiste han seg, gikk ut på kjøkkenet og traktet seg en kanne kaffe. Han diskuterte teologi med Filip et kvarter - temaet var Bibelens løfte om evig liv - før han tok med seg kaffekannen tilbake til arbeidsrommet og klikket seg inn på postkassen med spørsmål.

Det lå 58 der, men han klikket seg forbi 56 før hans eget spørsmål rullet seg ut på skjermen hans. Fredrik Retsel så seg rundt i rommet, slik han gjorde før jeg slapp ham fri. Jeg forstod plutselig hvorfor han hadde sendt seg selv et spørsmål: Han håpet at jeg ville gi ham et svar, slik jeg gjorde før han overtok den virksomheten selv.

Nå glir jeg ned bak ham og snakker lavt inn i hans venstre øre:

"Dette må du svare på selv, Fredrik Retsel".

Han blir ikke forundret eller engstelig. Han ser seg ikke rundt i rommet med forvirrede øyne, men svarer straks:

"Terje, nå må du hjelpe meg. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre".

"Og hvorfor tror du plutselig at jeg vet hva du skal gjøre? Du har fikset svarene dine selv de siste 60 skjerm-sidene i denne historien. Er det ikke da rimelig at du som er biskop av Den innbilte kirke, kan ordne opp og gi svar til ditt eget liv?"

"Fy faen for en kyniker du er!", freser Fredrik Retsel og jeg rygger tilbake i stolen. Jeg har hørt ham banne før, men aldri mot meg! Han fortsetter før jeg får samlet meg til et svar:

"Du tror at du har skapt meg og min familie. Du har sendt sønnene mine bort fra meg - de merkeligste veier har du sendt sønnene mine ut på. Riktignok har du plassert 11 av dem i posisjoner som synes gunstige for dem, men det skulle da også bare mangle! Det er gode gutter. Men også Simon er en god gutt og et usedvanlig godt menneske! Jeg har sett ham vokse opp - ja, ikke akkurat vokse opp ettersom han aldri ble større i høyde enn da han ble født, men han har vokst opp som menneske. Det har jeg sett, og jeg vet at det bare bor godt i ham. Likevel har du satt nålen i armen hans. Du har punktert ham og latt ham synke til bunnen! Hvordan kan du gjøre det? Og hvordan kan du sitte der uten å ville gi meg hjelp til å hjelpe ham?"

"Tror du jeg kan gi deg hjelp til å hjelpe ham, Fredrik Retsel?"

"Hvem andre?"

"Hva om du ga deg selv hjelp til å hjelpe ham?"

"Du er en kynisk faen!", sier Fredrik Retsel og skremmer meg nok en gang.

Jeg forstår veldig godt at han er redd. Jeg forstår veldig godt at Simons skjebne er blitt et verkende sår i Fredrik Retsels tilværelse. Jeg vet for faen hva han snakker om. Men hjelper det? Hjelper det å sutre? Er det noen som hjelper alle de foreldre som har narkomane barn? Og hvorfor plasserer vi alle de barna i samme verbale bås? Vi kaller dem "narkomane", som om de er spedalske. Vi spytter ut begrepet: Narkomane. Vi spytter på narkomane. Vi ser på dem som en egen, men svært mye laverestående rase enn vår egen. Helt til en av denne rasen beviselig tilhører oss selv. Da tennes angsten i øynene våre. Da blir vi en levende Retsel. Jo for faen, jeg forstår hva Fredrik Retsel sier, men jeg kan ikke hjelpe ham. Nå får han hjelpe seg selv. Jeg makter ikke en gang å hjelpe meg selv.

Fredrik Retsel får svar

Fredrik Retsel snur seg mot Mac'en, ser irettesettende opp i luften, men treffer ikke blikket mitt. Han trommer med fingrene på skrivebordet foran tastaturet, venter på et svar. Fjonene på hodet hans reiser seg i irritasjon over at jeg ikke gir ham et. Så opphører brått trommingen og fjonene legger seg bløtt mot nakken hans. Han sitter helt stille. Skuldrene hans synker. Han virker rolig. Hva er det som skjer? Nå begynner han å skrive, først sakte, så hurtigere enn jeg noensinne har sett ham skrive:

"Kjære engstelige far!

Du er redd for sønnen din, og det forstår jeg svært godt. Likevel hjelper det ikke deg at jeg forstår din angst. For du vil ikke ha hjelp til din angst, men til sønnen din.

Jeg tror dessverre ikke jeg kan hjelpe hverken deg eller sønnen din. Men jeg kan skrive deg noe som kanskje kan gi en anelse trøst:

Det er en mening med alt som skjer, og all handling er et resultat av vilje til nettopp den spesielle handlingen. Din sønn har selv valgt å bli slave av heroin. Som du vet, har han planer om å komme seg ut av avhengigheten også - for deretter å starte en lang og hard vei tilbake til et normalt liv der han skal spille viktige roller. Akkurat nå tviler du selvsagt på at han virkelig vil klare det. Og kanskje er det riktig av deg å tvile - for du har ingen garanti for at han klarer å nå de målene han satte seg før han gikk inn i det destruktive misbruket.

For hva er misbruk av rus? Er det ikke troen på at rusen gir et annerledes og mer innholdsrikt liv? Er vi ikke alle stadig på leting etter "gåten livet"? Noen finner et svar på gåten under bønn, andre finner svaret når de betaler for klær de egentlig ikke har behov for, eller når de kan kjøpe et hus som er større enn de hus vennene har, mens atter andre finner svaret når de sprenger nerveceller ved hjelp av gift de har sprøytet inn i en blodåre.

Det er bare én person som kan hjelpe deg ut av angsten din - og det er sønnen din. Han kan enten la narkotikaen drepe seg og ta med seg din angst i sin grav. Det vil i det minste gi deg fred fra angsten, selv om du mister et barn du har elsket.

Eller han kan innse at hans nåværende liv ikke ikke gir svar på "gåten livet", og oppgir dette forsøket for i stedet å prøve ut andre muligheter.

Ettersom du har skrevet til Den innbilte kirke om din angst, er det rimelig å anta at du undrer deg på hvordan Gud stiller seg til ditt og din sønns problemer. Svaret på det er ikke oppløftende for deg - på kort sikt: Gud har en mening med alt som skjer - uansett hva som skjer. Gud mener dessuten at det enkelte menneske er den beste pilot for sitt eget liv - uansett hvor elendig navigeringen synes å være.

fred i sinnet

fredrik r

biskop"

Fredrik Retsel blir sittende lenge og stirre mot skjermen og sitt eget svar - eller er det hans eget svar?

Jeg henger fortsatt bak hodet hans og har lest alt han har skrevet. Jeg bare må spørre ham, selv om han antagelig fortsatt anser meg for å være en faens kyniker:

"Skrev du det?".

Han puster tungt noen ganger, og jeg får en følelse av at han ikke har hørt meg, så jeg begynner på spørsmålet en gang til:

"Skrev du...". Han avbryter meg:

"Nei". Enkelt og greit. Han svarer bare nei. Så leser han svaret en gang til. Nå koker jeg over av nysgjerrighet. Dersom ikke Fredrik Retsel svarte på spørsmålet, hvem gjorde det da? Jeg gjorde det ikke. Jeg har tross alt sluttet å gi Fredrik Retsel svar rett inn i fingrene når han skriver. Jeg - den faens kyniker jeg er - kremter forsiktig og spør mer:

"Hvem svarte, Fredrik? Hvem var det som svarte?"

Han smiler svakt for seg selv og folder hendene - ikke for å be, så vidt jeg kan forstå - men for å massere fingrene sine. Han trekker pusten raskt og svarer:

"Svaret kom fra noen andre - fra en annen. Svaret kom fra Gud".

Jeg blir irritert over det platte svaret hans. Det er platt når en romanfigur påstår å ha fått et svar fra andre enn meg. Når romanfiguren Fredrik Retsel i tillegg påstår at hans gud - OK Gud - har kommunisert med ham, så må jeg bli irritert. Det er tross alt jeg som styrer dette - det har jeg skrevet adskillige ganger allerede.

"Ja, det er en gåte, Terje?", sier Fredrik Retsel og bryter seg inn i tankerekken min.

Det gjør meg forbanna - faktisk ganske gnistrende forbanna (og nå så du at jeg skrev forbanna - ikke forbannet, og da er jeg forbanna!).

"Du har å holde kjeft når jeg tenker! Du har ingenting med å bryte deg inn i mine tanker. Det er mine tanker som skal bryte seg inn i dine og ditt liv, ikke omvendt! Det er bare slik det er når en person - altså jeg - skriver om oppdiktede personer - altså deg og dine! Kan du forstå dette? Kan du respektere det for ettertiden?!"

Han kan ikke det, men setter i stedet opp et svært spørrende ansikt når han svarer ganske stille:

"Er jeg - og mine - oppdiktet?"

Jeg roer meg kjapt ned - skjønner at jeg har driti på draget. Jeg burde aldri ha fortalt ham dette. Jeg ble overrasket - rimeligvis - av at en eller annen besynderlig høyere makt har grepet inn og svart på Fredrik Retsels spørsmål, men jeg burde likevel ikke ha fortalt ham hvordan det egentlig ligger an med ham og hans virkelighet. Det er selvsagt riktig det jeg sier til ham, at han er oppdiktet og likeså hele virkeligheten hans. Men dersom jeg skal ha noen glede og nytte av denne historien videre, så burde jeg selvsagt holde akkurat den sannheten for meg selv. Og på det punktet har jeg altså nå driti på draget. Jeg har avslørt meg som en som står utenfor hans virkelighet, og jeg har avslørt hans virkelighet som noe som foregår inne i mitt hode - eller aller nødigst, som noe som foregår på min iMac-skjerm. Det må utvilsomt være en sjokkerende opplysning for ham.

Han sitter og leker med fingrene sine og det synes som om leken opptar ham veldig. Helt til han løfter hodet og blikket hans møter mitt - antagelig er det en tilfeldighet. Han sier med tilnærmet biskop-røst:

"Er jeg en oppdiktet person? Er min tilværelse en illusjon?"

Jeg griper halmstrået og svinger det ( i den grad man kan svinge et halmstrå) tilbake mot ham:

"Er JEG en oppdiktet person? Er MIN tilværelse en illusjon?"

"Du svarer ikke på spørsmålet mitt!" Han benytter biskop-røsten mer direkte nå.

"Jeg kan ikke svare mer direkte på spørsmålet ditt. Men jeg tror du lever like virkelig som du føler det selv. Selv er jeg ikke sikker på om MIN virkelighet er mer virkelig enn din, men jeg har tydeligvis fått i oppdrag å regissere enn del av din", skriver jeg med høy røst.

Hvor i alle dager fikk jeg DET svaret fra? Jeg har aldri tenkt slik på det tidligere. For meg er Fredrik Retsel en morsom personlighet som er skapt av meg, fordi jeg ville vite mer om ham. At jeg ikke har hatt full kontroll med alt som har skjedd med ham, har jeg tilskrevet min til tider svært aktive fantasi. Men så tyter det inn nye spørsmål i hodet mitt: Hva i alle dager er fantasi? Er det bare elektriske utladninger i en grå grøt inne i et kranium, eller er det noe mer?

"Det er gudeskapt", sier Fredrik Retsel, og nå benytter han helt klart biskop-stemmen sin.

"Vær så snill, jeg sa du ikke skulle bryte deg inn i tankene mine!", roper jeg til ham. Men han gir seg selvsagt ikke:

"Du ER gudeskapt. Du er skapt til å skape mitt liv. Dermed er også jeg gudeskapt - jeg og alle i min virkelighet. Du kan kalle min virkelighet for en fantasi i ditt eget hode, men det er ikke slik. Det er slik at du har fått mitt liv og min virkelighet som oppgave!" Han roper så intenst nå. Jeg orker ikke høre på ham. Men jeg vet at om jeg bare avfeier ham, så kommer han til å rope enda mer.

"Jeg må se hvordan det går med Simon", sier jeg.

Han lukker munnen med et lite smell og stirrer angstfullt rundt seg:

"Med Simon?", sier han forsiktig og nok en gang lyser angsten ut av øynene hans.

"Du skal treffe ham", sier jeg.

"Skal jeg treffe ham?"

"Er det ekko her inne!? Ja, jeg sa, at du skal treffe ham. Har du aldri tenkt på det selv?"

"Jeg har ikke tort å tenke tanken. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre dersom jeg treffer ham?"

"Du skal selvsagt få ham til å innse at det er jævli fjollete å sprøyte unødvendig dyrt pulver inn i kroppen sin".

"Og hvordan skal jeg få ham til å innse det?"

"Da får du be om hjelp fra vedkommende som ga deg det strålende svaret for kort tid siden", svarer jeg og må innrømme at jeg har en snert av sjalusi i stemmen. Jeg forstår det ikke, men det er sjalusi der. Faen også!

Rent og rimelig

Fredrik Retsel kunne ha ringt til sin sønn Judas, som straks - tror jeg - ville ha fått fart på en del høytstående myndighetspersoner som kunne ha funnet ut hvor i hovedstaden Simon for øyeblikket arbeidet så intenst for å ta livet av seg. Jeg vet selvsagt at en kronprins ikke har slik myndighet - men en høytståede myndighetsperson ville trolig likevel ha reagert med velvilje dersom kronprinsen kontaktet dem og ba dem gjøre noe.

Men Fredrik Retsel kontaktet ikke sin sønn kronprinsen. Han pakket i stedet en liten koffert med undertøy, sokker, samarien, pipekragen, barbermaskin (selv om han bare måtte barbere seg annenhver dag), tannbørste, tannpasta (med fluor), deodorant og et håndkle. Han lånte en av Taddeus sine mange bærbare Mac’er - kontrollerte at den hadde alle nødvendige kabler. Deretter ringte han til en kennel i den lille byen, og bad dem ta vare på de seks hundene hans.

"Når vil du komme innom med hundene?", spurte damen som bestyrte kennelen.

"Nei, det er innbilte hunder, så det vil ikke være nødvendig"

"Hvordan i alle dager skal jeg da ta meg av hundene dine, dersom de er innbilte?", spurte damen og trodde hun var utsatt for en eller annen radio-spøk.

"Du skal innbille deg at du går tur med hundene mine hver dag. Og du skal innbille deg at du gir dem kjærlighet. Er det for mye forlangt? Du skal til og med få betalt for det", sa Fredrik Retsel og nå benyttet han helt klart biskop-stemmen sin.

"Alt i orden", svarte kennel-damen og øynet et nytt marked. Hun så faktisk for seg muligheten for å SELGE innbilte hunder til mennesker som ikke har tid til, men likevel lyst til å eie hunder. Dermed stjal hun selvsagt min idè, men jeg skal utradere minnet fra hodet hennes. Såpass kan jeg fortsatt gjøre.

Deretter ringte Fredrik Retsel etter en taxi som kort tid etter bragte ham til jernbanestasjonen i nabobyen - ettersom Fredrik Retsels egen by ikke har jernbanestasjon - og derfra tok han et tog til hovedstaden. Etter halvannen time stod han på perrongen i Sentralstasjonen. Han følte seg svært liten - noe han selvsagt også var - men han strenet til nærmeste taxiholdeplass og ba sjåføren kjøre ham til et rimelig, men rent hotell. Det gjorde sjåføren, men han kjørte antagelig en del omveier i tillegg til at han muligens kunne ha valgt et rimelig, men rent hotell nærmere Sentralstasjonen enn han gjorde.

Uansett, så kunne Fredrik Retsel etter en halv time booke seg inn på «Hotel Grete» som ikke var oppkalt etter innehaveren, men innehaverens undulat av alle ting. Undulaten hadde dessverre omkommet etter et heftig og heltemodig angrep fra en plutselig oppdukkende katt et halvt år etter at innehaveren hadde kjøpt hotellet. Men han syntes ikke at undulatens hurtige bortgang var grunn god nok til å endre hotellets navn. Ikke var han så veldig opptatt av undulater heller. Han hadde egentlig anskaffet den og gitt den navnet Grete for å kunne ha den i vinduet til resepsjonen slik at alle som spurte om årsaken til hotellets navn, straks ville få svar når han pekte på den påtenkt kvitrende fuglen. Når han nå ikke lenger hadde undulaten å peke på når noen spurte om bakgrunnen for navnet - og det gjorde de fleste nye gjester - så diktet han opp en rørende historie om en invalid hustru med navn Grete. Hun bodde - fortalte han - på rom 113, og hennes største lykke i dette livet, var ektemannen - hotellets innehaver altså - og at hotellet var oppkalt etter henne. Hun gledet seg etter sigende også over at innehaveren hadde ansatt fire utenlandske kvinner til å rengjøre rommene i det 14 etasjer høye hotellet - som til tross for sin betydelige høyde, ikke hadde så mange rom fordi grunnflaten var ganske beskjeden. Videre kunne innehaveren fortelle - dersom noen spurte - at den alltid smilende, invalide hustruen satte stor pris på de to kokkene, de tre kelnerne, bartenderen og barpianisten. Sistnevnte hadde alltid med seg en blomst til henne når han kom på jobb om kvelden.

Den gjesten som fikk hele denne historien, reagerte aldri dersom innehaveren plusset litt ekstra på regningen. ”Det kommer nok godt med for invalide Grete”, tenkte gjesten da, og betalte med glede.

Men dette har selvsagt ingenting med min historie å gjøre - det er bare er artig liten detalj som jeg ville dele med deg.

Da Fredrik Retsel kom inn i resepsjonen medbringende sin lille koffert, konstaterte han straks at det var rent og ryddig. Han kunne faktisk kjenne lukten av vaskemidler som innehaveren samme formiddag hadde sprayet ut i luften i resepsjonen for å gi inntrykk av at lokalet var nyvasket. På resepsjonsdisken stod det en vakker blomsteroppsats, men Fredrik Retsel la ikke merke til at blomstene var av plast. Mannen bak disken - innehaveren selv - var i slutten av 50-årene. Han var tykk og rød, og dressen hans var trang, velpresset og kanskje en anelse slitt, men uten synlige flekker. Den var mørkblå uten hverken fiskeben eller striper. Skjorten var hvit, men snippen hadde en gulnet stripe der den berørte den rødsprengte nakken. Slipset var også mørkblått, stramt knyttet og Fredrik Retsel lurte på om den stramme knuten kunne være årsaken til det rødsprengte ansiktet. Mannens ansikt var i tillegg til den sprengte rødfargen, preget av et svært stort smil der velpleide tenner fikk Fredrik Retsel til å tenke på et nypolert porselen-toalett.

"Velkommen til Hotel Grete", sa innehaveren, nesten uten å bevege smilet og tennene.

Fredrik Retsel følte seg velkommen. Han satte fra seg den lille kofferten på gulvet og stilte det spørsmålet alle nye gjester stilte:

"Et pussig navn på et hotel. Hvorfor heter det Hotel Grete?"

Mens innehaveren fortsatt nesten ikke beveget hverken smil eller tenner, men skjøv et innregistreringskort og en velbrukt, men ren kulepenn over disken mot Fredrik Retsel, fortalte han historien om den invalide og høyt elskede hustruen på rom 113.

"Gripende", sa Fredrik Retsel og fylte ut kortet. I rubrikken "yrke", skrev han "biskop" og han oppdaget at han følte en viss glede ved å gjøre det. Det var første gang han hadde benyttet tittelen utenfor internett-katedralen. Rubrikken "avreise-dato" unnlot han å fylle ut, og da han skjøv kortet tilbake over disken mot det stadig stødige smilet, forklarte han:

"Jeg har kommet hit til byen for å lete etter min narkomane sønn, så jeg vet ikke hvor lenge jeg blir boende".

Innehaveren kastet et blikk på kortet og smilet var ikke lenger hjertelig, snarere teatralsk medfølende. Tennene hans beveget seg likevel nesten ikke da han i et bløtere toneleie spurte:

"Det må ha vært et hardt slag for en biskop å få en narkoman sønn?"

"Jeg vil tro det er hardt for enhver far å oppdage at barnet han elsker, er blitt avhengig av rus. Jeg har forøvrig ikke fått en narkoman sønn, men mistet en sønn til giften", svarte Fredrik Retsel og var biskop i røsten.

"Selvfølgelig, selvfølgelig", svarte innehaveren og lot smilet synke rundt tennene som stadig stod nesten stille når han utstøtte ordene. Inne i hodet hans dukket det opp en tanke om å gi den invalide hustruen på rom 113 en narkoman sønn å sørge over - en sorg som bare delvis ble døyvet ved den kjensgjerning at ektemannen - innehaveren - hadde oppkalt hotellet deres etter henne.

"De og Deres invalide hustru har kanskje ingen barn?" spurte Fredrik Retsel og så rett inn i innehaverens øyne. De virket små i det store, rødsprengte ansiktet. Irisen var grønn-grå, men mest grønn og Fredrik Retsel syntes fargen stod bra til de rødsprengte omgivelsene.

"Nei dessverre", svarte innehaveren som forstod at han ikke kunne benytte en eventuell oppdiktet sønn før denne gjesten hadde skrevet seg ut. Det ville være upassende å komme trekkende med ham nå, etter at gjesten nettopp hadde fortalt om sin narkomane sønn. Han skiftet uttrykk fra deltagende til forretningsmessig, mens han så ned på registreringskortet:

"De vil formodentlig vente med å betale til De vet hvor lenge De skal bo hos oss?". Han sa "hos oss" med vilje, for da visste han at gjesten så for seg den stakkars invalide hustruen på rom 113, og da kom aldri prisen som noe sjokk.

"Hvor mye koster et døgn?", undret Fredrik Retsel.

"1050 midt i uken, 950 i helgene, frokost er inkludert og det blir skiftet sengetøy og håndklær hver formiddag", sa innehaveren svært kjapt.

"Da var det godt jeg ba taxisjåføren kjøre meg til et billig hotell. Jeg tør ikke tenke på hvor mye det koster på et dyrt", svarte Fredrik Retsel og grep nøkkelen innehaveren rakte ham. Tallet 314 stod inngravert på messingplaten som var festet til nøkkelen med en ring.

"Kostbart, svært kostbart", sa innehaveren, men Fredrik Retsel forstod ikke om mannen omtalte sitt eget hotell eller de andre som var dyrere.

Innehaveren vrengte opp smilet sitt igjen, og pekte med hele armen mot en heisdør til venstre for resepsjonsdisken (sett fra Fredrik Retsels side), mens han snakket mekanisk og fort:

"De kan ta heisen opp. Frokost serveres i andre etasje fra nullåttehundre til ellevehundre. Roomservice kan De kontakte hele døgnet og minibaren på rommet er selvsagt tilgjengelig hele tiden. TV-apparatet har en egen underholdningskanal som De dessverre må betale litt for, men der vil De utvilsomt finne noe for enhver mann". Han kom til å tenke på at en biskop neppe ville se på soft-pornofilmene som stod på betalingskanalens spilleliste og fortsatte i et enda større tempo:

"Håper De får et behagelig opphold. Det ligger selvsagt en bibel i nattbordsskuffen".

"Jeg har lest den", svarte Fredrik Retsel og tok heisen opp til tredje etasje.

Da han hadde installert seg på rom 314 - "rom pi", tenkte han - ble han stående foran rommets eneste vindu. Utsikten var formidabel for den som elsker å se inn i vinduene til et kontorbygg, på livet ut og inn av små forretninger på gateplan og på bilene som kjørte altfor fort langs den brosteinbelagte gaten.

Men Fredrik Retsel så ikke på utsikten. Han lengtet allerede tilbake til tårnet og stillheten når han stakk hodet opp og ble sin egen noe reduserte byste. Han lukket øynene og sa med engstelig stemme til det rene, men etter hans syn, kostbare rommet rundt seg:

"Jeg SKAL finne deg Simon, men jeg vet ikke hvor jeg skal begynne å lete".

En dårlig dag

Simon hadde ingen god dag. Han hadde våknet i en søppelcontainer som tilhørte et trykkeri. Containeren hadde vært behagelig fylt med papir da han la seg til å sove kvelden i forveien. Han hadde dessuten en ny dose heroin klar i den lille vesken han hadde spent rundt livet, og ettersom kveldens siste dose hadde gitt ham avstand til angsten, sov han godt inntil trykkeriets vaktmester benyttet morgentimene til å tømme avfallet fra bedriftens toalett-søppelbøtter i containeren. Simon våknet da ansiktet hans ble dekket av brukte bind, klamme papirhåndklær, en usedvanlig klissen kondom og enda flere klamme papirhåndklær.

Da han skulle sette dagens første skudd, oppdaget han at plastlighteren hans ikke fungerte. Den var tom for gass, og årsaken var antagelig at han et par døgn tidligere - da han ikke hadde en ny brukerdose klar - hadde inhalert gassen fra lighteren for i det minste å få noe gift i seg. Nå fikk han straffen: Han fikk ikke kokt opp vannet - som han hadde i en liten flaske i vesken - sammen med heroinen i teskjeen. Uten oppkok var det umulig å få heroinen inn i sprøyten som var velbrukt, men blodåren i låret var så godt som åpen, så han behøvde ikke bekymre seg for at nålen ikke lenger var skarp. Hele denne prosessen fikk han altså likevel ikke startet fordi den fordømte lighteren var tom for gass.

Kroppen hans krevde mer gift. Den ikke bare krevde - den hylte og skrek uten lyd. Simon hadde i løpet av sin karriere som heroinmisbruker, erfart at den frykteligste lyden han kunne forestille seg, var den kroppen hans utstøtte uten lyd. Fra den åpne blodåren i låret trodde han det kom en lyd av sug. Som om blodåren var tilkoblet en sugemekanisme.

Han vrengte av seg buksene og så på blodåren og hullet i den. Åren var snart oppbrukt som innsprøytingssted for gift. Den var sterkt blå mot den hvite huden, men den mørke blåfargen var oppstykket av alle de gamle hullene han hadde benyttet. De gamle hullene var delvis gjengrodd, og dekket av en giftgrønn skorpe. Det giftgrønne dannet en stripe av skorpe som syntes å strekke seg mot pungen hans. Ved enden av stripen var det ferskeste hullet - det som fortsatt var i bruk - og som syntes å lage en sugende lyd. Han stirret på det og mente å se en munn. Det ferske hullet hadde en blodrød åpning til selve åren innenfor, men sårkantene hadde allerede fått litt giftgrønt over seg. Sårkantene så ut som lepper og Simon mente å se at disse leppene beveget seg. De lagde sugebevegelser. De ville suge en ny sprøyte tom. Kroppen hans skrek infernalsk stille. Og munnen på låret sugde og sugde. Han måtte finne en lighter, eller be noen om en fyrstikk.

Det var en dårlig start på dagen, mente Simon, trakk opp de møkkete buksene og klatret ut av containeren, mens han kastet rundt seg de stinkende damebindene som hadde vekket ham.

Den effektive vaktmesteren som hadde tømt avfallsbøttene over Simon Retsel en halvtime tidligere, visste selvsagt ikke at han hadde tildekket en svært liten, men også svært sliten heroinist som ønsket å bli statsminister. Vaktmesteren var på vei ut med nye bøtter da den kommende statsminister klatret ut av containeren.

"Kom deg til hælvete vekk herfra, din jævla narko-dritt!", skrek vaktmesteren.

"Jeg ER i hælvete", sa Simon mot ham og løp fra stedet.

Også resten av dagen ble vond. Like vond som de fleste andre dager.

Rulett

Til tross for at rom pi var rent, TV-apparatet var stint av kopulerende par, minibaren fristet med usedvanlig dyre miniflasker cognac, og ikke et eneste hårstrå i badekaret skulle frata en besøkende lysten til å legge seg i bløt - til tross for alt dette, hadde ikke Fredrik Retsel annet i hodet enn å komme seg ut i byen og igangsette letingen etter Simon. Det var en dirrende het ettermiddag og biskopens valg av antrekk var ikke helt i stil med det antrekk andre besøkende i byen benyttet: Han iførte seg sin samarie med pipekrage og tok heisen ned til resepsjonen. Nikket kort til innehaveren (som satte en munnfull snaps i vrangstrupen), la rom-nøkkelen på resepsjonsdisken og skrittet ut i heten.

Han visste i utangspunktet ikke hvor han skulle se etter giftavhengige unge mennesker i hovedstaden. Men da han hadde gått rundt i sentrum i et par timer, visste han ikke hvor han skulle gå for å unngå å se giftavhengig unge mennesker. De satt skjelvende på benker, eller på fortauet med ryggen mot en vegg, de lå på parkplener eller gikk med slepende skritt i folkemengden i gågatene. Alle bar den samme uniformen: Øyne fulle av sug og angst.

Fredrik Retsel visste ikke hvor i denne overveldende mengde elendighet han skulle starte. Men da ettermiddagssolen gikk mot å bli tidlig kveldssol og avga mindre hete til asfalten, bestemte han seg for å ta kontakt med de uniformerte. Han gikk bort til ei jente som halvveis lå på en benk ved en bussholdeplass. Det lyse, korte håret hennes var akkurat langt nok til å dekke det meste av ansiktet hennes, men Fredrik Retsel kunne se at munnen hennes var i bevegelse. Han satte seg ved siden av henne på den beskjedne del av benken som fortsatt var ledig - det var tross alt ikke rare plassen han trengte - og sa uten innledning:

“Jeg beklager å forstyrre, men kjenner du en liten mann i samme situasjon som deg? Simon heter han?”

Jentas hode rykket opp og Fredrik Retsel konstaterte med smerte at hun ikke kunne være mer enn 16 - 17 år.

“Hva?” svarte jenta med en stemme fra en mørk krypt. Hun lot angst-suget i blikket trekke inn bildet av den lille presten med samarie og pipekrage ved siden av seg. Hun hikset inn pust - trodde det dreide seg om en abstinens-hallusinasjon, men ettersom personen ble rolig sittende uten anelse av gjennomskinnelighet eller lokal tåkelegging, dristet hun seg til å tro på øynene sine. Den lille prestekledde så på henne med et interessert, men trist, mildt blikk. Han gjentok det innledende spørsmålet.

“Simon? Simon Sprett?”, spurte hun. Pusten hennes bragte med seg stanken fra den mørke krypten.

“Nei, Simon Retsel. Han er svært liten for alderen. Faktisk ikke høyere enn sånn”. Fredrik Retsel antydet Simons høyde over bakken med hånden.

“Det er Simon Sprett, han er full av redsel”, svarte jenta.

“Kalles han Simon Sprett?”

“Han var så spretten da han begynte på kjøret. Men nå har han visst landa. Jeg er medaljehåp i frittstående i forhold til ham nå”. Hun lo en hul latter som fikk gåsehuden til å spre seg på Fredrik Retsels rygg. Men samtidig gledet det ham at hun hadde beholdt et snev av humor i sin trøstesløse tilstand.

“Vet du hvor jeg kan finne ham?” spurte han med håpet smurt over hele ansiktet.

Hun ble mistenksom, lukket det ene øyet og knep det andre halvt igjen, føyset bort den fete panneluggen med en skitten og oppstukket hånd og svarte helt fra kjelleren i den mørke krypten:

“Og hvorfor vil du vite det? Er du fra missjon’?”

“Nei, jeg er faren hans”

Hun forsøkte å rette seg opp på benken, men fikk problemer med den plutselige høydeforandringen. Fredrik Retsel støttet henne opp i sittende stilling og strøk deretter med baksiden av hånden over kinnet hennes.

“Hvorfor faen gjorde du det!?” Stemmen hennes skrek opp til kryptens forværelse.

“Jeg ville gjerne ha hjulpet deg?”, sa Fredrik Retsel stille og lot blikket vandre over det unge, herjede ansiktet.

(“Hvordan ser Simon ut, dersom hun kunne ha vært medaljehåp i frittstående gymnastikk?” tenkte han).

“Hjelpe meg? Javel, på den måten! Jeg tar 100 kroner for å suge deg og 200 for å pule deg, men da må du holde gummi sjøl. Skal du ha meg uten gummi, må du punge ut med 500. Det er en risk å ta ikke sant? Men jeg er jævli ung. De andre gubbene kaller meg Rulett - du vet russisk rulett - fordi de aldri veit når de får i seg smitten. Men de tar faen meg risken likevel. Åssen blir det med deg?”.

Fredrik Retsel lukket øynene, lot haken falle mot brystet, musklene i munnvikene vibrerte og to tynne tåregater tegnet seg vei nedover kinnene hans.

“Griner du?” Nå var stemmen hennes undrende, men så godt som ute av krypt-avdelingen. Hun tenkte seg om og fortsatte:

“Du er virkelig faren til Spretten?”

Fredrik Retsel nikket stumt.

Jenta som ble kalt Rulett av de mest hårreisende årsaker, fortsatte mer energisk, men likevel med en mer menneskelig stemme:

“Jøss, så du leiter virkelig etter’n! Det e’kke så mange som gidder leite etter oss. Ingen har leita etter meg noen gang - jo forresten en gang. Det var da jeg hadde stikki a’ med tobakken til mamma. Men hu fant meg i kjeller’n og stengte meg inne i boden. Da var jeg fire. Ække så lenge siden. Men det va’kke rare leitinga. Ska du banke Simon når’u finnærn?”

Fredrik Retsel åpnet øynene og tørket kinnene med samarie-ermet. Han så inn i øynene hennes og oppdaget at angst-suget der inne var skiftet ut med nysgjerrighet.

“Banke ham?”, spurte han.

“Ja, denge’n så han skjønner at herroina er no dritt?”

“Vil han skjønne det da?”

“Nei, men de som ikke har kjent angsten, trur det”, svarte hun og så ned på fingrene sine. De tvinnet seg inn i hverandre. Merkene etter nålestikkene på handbaken hennes var betente. Hun merket at han så på sårskorpene.

“Det klør no’ jævli når jeg ikke har fått no’ på ei stønn”, forklarte hun. Fredrik Retsel nikket og svarte:

“Og nå har du ikke fått noe på en stund?”

“Rulett begynner å bli for farlig sier’em. Det ekke så mange som tar risken lenger. Så da må jeg stæla i stedet. Det er det verste jeg veit. Husker hvordan det var i den kjellerboden. Satt der heile natta og skreik og skreik. Jeg var bare fire år og jeg visste vel ikke åssen jeg skulle bruke tobakken til mamma?”

“Jeg vil ikke gi deg penger”, sa Fredrik Retsel og følte seg kald i samarien, selv om kveldssolen fortsatt hamret varmt mot det sorte stoffet.

“Nei, du vil nok ikke det. Men jeg skal si deg hvem du kan snakke med for å finne Spretten”.

“Ja?”

“Alle. Alle oss som går med sprøyta i armen. Alle kjenner Spretten. Han er godt synlig, selv om han er liten. Og han er snill. Han delte ei dose med meg en gang - en gang for 14 daer siden eller no sånt. Jeg veit ikke hvor han er akkurat nå. Ingen veit hvor jeg er hen akkurat nå heller. Jeg veit det faen ikke sjøl en gang”. Hun tvinnet fingrene heftigere og berørte av og til sprøytesårene, men torte ikke klø dem aktivt.

“Takk skal du ha”, sa Fredrik Retsel og reiste seg. Nok en gang strøk han henne over kinnet med baksiden av den ene hånden. Nå reagerte hun ikke med sinne, men lente seg svakt mot strøket. Fredrik Retsel fortsatte:

“Jeg kan ikke hjelpe deg, men jeg skal snakke med en som kan. OK?”

Hun så inn i øynene hans og han trodde han så et lite lys inne i de sorte pupillene hennes:

“Kommer’n og leiter etter meg?”

“Nei, han vet hvor du er”

“Å faen, du mener guden din!” Hun spyttet ut setningen og lyset i pupillene sluknet.

“Nei, det er ikke guden min, det er en annen”, forsikret Fredrik Retsel, reiste seg og gikk tungt tilbake mot sentrum.

* * *

“Terje, hva slags verden er dette?” spør han meg. Jeg ser ham ikke lenger som gående på en gate i kveldssol, jeg ser bare ansiktet hans. Det er sint og trist, jeg vet ikke om det er mer sint enn trist eller omvendt. Men han ser på meg som om det er min skyld, og det er det dessverre også - i alle fall i denne historien. Jeg kunne ha skrevet at det ikke fantes unge mennesker med angst-sug i blikket, med behov for å sprøyte kjemikalier inn i armene sine eller med prisliste de kunne presentere gamle griser i alle aldre. jeg kunne ha skrevet dét, men da hadde jeg løyet for Fredrik Retsel og meg selv - for om dette skal være en historie tilnærmet den virkeligheten som er utenfor historien, så må den inneholde disse grusomme detaljene. Den burde også inneholde en del andre grusomme detaljer, men jeg unngår dem med vilje. Jeg liker ikke grusomme detaljer.

Men nå må jeg svare ham:

“Dette er virkeligheten”.

“Du kan ikke la den unge jenta leve på den måten?”

“Nei, jeg kan kanskje ikke det. Hva med alle de andre du har sett i dag? Skal jeg gjøre noe med dem også?”

“Ja. Du kan gjøre all narkotika virkningsløs og ufarlig. Da vil ingen gå til grunne som følge av den.”

“Kjempeidé, Fredrik Retsel! Jeg gjør all narkotika virkningsløs og dermed får vi horder av mennesker i voldsomme abstinenser. Mange av dem vil ta livet av seg i ren desperasjon over at stoffet ikke lenger fungerer.”

“Men, det vil i det minste ikke bli flere som dem?”

“Tror du ikke menneskeheten finner andre måter å ruse seg på? Andre grusomme måter å gå til grunne på?”

“Javel, men kan du i det minste hjelpe hun som kalte seg Rulett?”

“Vet du hvor gammel hun er, Fredrik Retsel?”

“16-17 år vil jeg anta.”

“Hun er 13 år, Fredrik Retsel. Heroinen har gjort henne eldre på utsiden, men svært gammel på innsiden.”

“Dette orker jeg ikke. Du MÅ gjøre noe for henne!”

“Javel, følg med: Jenta heter Linda. Da Linda var fire år gammel, stjal hun morens tobakkspakke og gjemte seg i kjelleren. Ikke fordi hun ville begynne å røyke, men fordi hun ville at moren skulle slutte med det. Moren fant henne etter tre timers panisk leting i nabolaget. Moren var livende redd for at det hadde tilstøtt Linda noe, og da hun endelig fant henne, løftet hun datteren og klemte henne inntil seg. Hun hulket ut et spørsmål om hvorfor Linda hadde gjort som hun hadde, og da Linda svarte - også hun hulket - at hun hadde stjålet morens tobakkspakke fordi hun ville at moren skulle leve lenge sammen med henne, så klemte moren datteren enda hardere og ble enda mer glad i henne. Hun bar Linda opp i den hyggelige leiligheten der Lindas far kom stormende redd, men glad mot dem. Han klemte kona og datteren og så ble de enig om at ingen skulle røyke mer, for Linda skulle få ha sine foreldre så lenge som mulig. Nå er Linda 13 år og en svært lykkelig tenåring. Hun er dyktig på skolen og hun drømmer om å bli veterinær. Hun kommer til å klare det. Og foreldrene hennes vil stadig oppleve stolthet over datteren. De vil leve til de dør naturlig og mette på liv og kjærlighet. Er dette bra, Fredrik Retsel?”

“Takk skal du ha”, sa Fredrik Retsel og jeg zoomer ut fra ansiktet hans. Nå står han der på gaten igjen i sin samarie. Han snur seg mot benken der Linda Rulett hadde sittet. Nå ligger det en annen ruset tenåringsjente der.

“Det ligger fortsatt et ødelagt barn der, Terje!”, roper han anklagende mot meg, men mennesker på fortauet tror han står og brøler mot himmelen.

“Du snakket akkurat med henne”, svarer jeg ham.

“Men jeg trodde du reddet henne?”

“Jeg gjorde det. Linda er reddet, men du måtte snakke med en ruset tenåringsjente for å komme videre. Hun som halvt ligger på benken, heter Vigdis. Hun kommer snart til å dø av en overdose”.

Fredrik Retsel lar hodet synke ned mellom skuldrene, så gjenopptar han letingen etter Simon - Simon Sprett, eller Spretten blant kolleger. Jeg hører at biskopen puster trist og anstrengt.

Sliten

Innehaveren av Hotell Grete var svært beruset - for å være ærlig: Helt dritings - da Fredrik Retsel tuslet inn i resepsjonen og lente seg tungt mot disken. Innehaveren lente seg tyngre mot den samme disken fra den andre siden.

“Herr bischop”, sa innehaveren, men var såvidt trenet i å være dritings at han ikke fullførte setningen fordi han hørte sin egen snøvling. Ikke visste han hva han skulle si til biskopen heller, men han hadde i tankene å gi ham noen trøstens ord, for den lille geistlige så heller dyster ut. Det pistrete, fjonete håret hang slapt ned på pipekragen som også hang slapt ned. Den var i tillegg blitt grå av gatestøv. Den sorte samarien hadde på rygg og bryst fått et hemmelig kart som var tegnet med eksos- og asfaltpartikler.

“Nøkkelen”, hvisket Fredrik Retsel.

Innehaveren nikket stivt og snudde seg mot nøkkelhyllene som om han var fastskrudd til gulvet, nappet 314 og klasket nøkkelen i disken. Så tok han seg sammen - han hadde tross alt lang trening i dritingsens edle kunst:

“Dersom De henger Deres antrekk utenfor døren i kveld, kan jeg garantere at det skal være i den skjønneste orden i morgen”. Så bukket han, men klarte ikke å stanse bukket og klasket pannen i disken.

“Takk” hvisket Fredrik Retsel, tok nøkkelen og gikk inn i heisen, trykket inn knappen for tredje etasje og tenkte:

“Hva er det egentlig jeg er redd for med Simon? Jeg visste jo at han ville gå til bunnen og oppholde seg der en stund”. Heisen startet med et rykk og knaket seg oppover etasjene. Han tenkte videre:

“Jeg vet også at Simon har til hensikt å komme seg opp igjen. Han gjør dette fordi han skal lære. Han skal bli en god politiker, en god statsmann. Han skal tjene et folk ut fra sine egne kunnskaper om alt fra bunn til overflate til den høyeste topp. Dersom jeg finner ham nå, og trekker ham bort fra bunnsjiktet, så lærer han kanskje ikke det han skal?”

Heisen stanset og et tre-tall lyste rødt og digitalt på den lille skjermen over etasjeknappene.

“Gi meg luft”, tenkte Fredrik Retsel og trykket inn knappen for øverste etasje - 14. Der gikk han ut av heisen og fant straks utgangen til taket. Døren var ulåst og han gikk ut på en takterrasse. Den lyse sommerkvelden var mindre het enn på gateplan. En forsiktig trekk i luften bragte med seg lukten av kebab, uttynnet eksos og kontorer. Han gikk bort til rekkverket, lukket de små nevene rundt jernrøret på toppen og merket at malingen var avskallet. Han så utover byen. Kjente igjen flere av bygningene. Til venstre så han Stortingets fasade. Rett fram så han profilen til rådhuset mot himmelens speilbilde i sjøen. Til høyre gjenkjente han den opplyste fasaden til Slottet.

Kommunikasjon

Tilfeldigheter er aldri tilfeldig. Alt har en sammenheng og en merkelig mening. Da Fredrik Retsels blikk traff Slottets opplyste fasade - trådte kronprins Judas ut på slottsbalkongen og stilte seg opp på den forseggjorte lille trappen som var blitt laget til ham i anledning siste 17. mai-feiring da han stod der og vinket sammen med sin nye mor og far. Trappen hadde fått de mange tusen tilskuere og forbipasserende til å tro at den nye kronprinsen var nesten like høy som sine nye foreldre. Slik hadde han også fremstått på TV-sendingen fra Slottsplassen. Kameraet som tok inn de tre kongelige, var etter anvisning fra kabinettsekretæren anbragt litt lavere enn tidligere. Kronprins Judas hadde følt seg stor og ganske mektig da han stod på sin egen lille trapp og vinket sammen med sin nye far og mor. Men han hadde ikke gått ut på balkongen etter den dagen. Ikke før denne sommerkvelden da han plutselig fikk behov for luft, og tenkte at det kunne være hyggelig å se nedover Karl Johan fra trappen på balkongen. Han stod på trappen og trakk inn lukten av kebab, uttynnet eksos og kanskje et snev av kontorer. De kraftige lyskasterne som besørget fasadebelysningen, tegnet en dramatisk skygge av ham på veggen bak.

Fredrik Retsel så skyggen og han forstod hvem den tilhørte. Han kunne selvsagt ikke se lille Judas, men tankene hans lød slik da skyggen på balkongens bakvegg vokste fram: ”Der er Slottet, der bor min sønn Judas, der ser jeg en stor skygge på balkongen, men jeg ser knapt nok en uskarp prikk som forårsaker skyggen, Kongen vil neppe trekke luft på akkurat den balkongen, ikke dronningen heller, og noen av hoffets tjenere vil helt sikkert ikke driste seg ut der, derfor må det være Judas. Min lille sønn kaster en stor skygge.”

Jeg har ikke målt avstanden i luftlinje fra Hotell Grete til Slottets fasade, men antar at det må dreie seg om cirka 2000 meter. Det er en stor avstand for den menneskelige stemme - spesielt dersom den menneskelige stemme skal konkurrere med suset av en storby en sommerkveld. Men det finnes ikke tilfeldigheter: Da Fredrik Retsel skrek ut navnet til sin sønn, kom det et overraskende varmt og kraftig vindkast fra sørøst. Vinden tok tak i lydbølgene fra biskopens munn og styrte dem rett mot Slottets fasade. I det vinden bøyde av mot den opplyste slottsveggen, slapp lydbølgene taket i transportøren og traff kronprins Judas sitt venstre øre. Kronprinsen gjenkjente straks farens stemme, og han hørte at faren hadde skreket navnet hans med stor innlevelse og engstelse.

“Ja, her er jeg!”, ropte kronprins Judas, men sørøstlig vind kan ikke brått bli nordvestlig - ikke en gang i denne virkeligheten - så stemmen hans nådde ikke lenger enn til statuen av Karl Johan på hesten. Og hverken mann eller dyr reagerte på svaret. Men det gjorde to av gardistene i hvert sitt skilderhus foran Slottet. Den ene hevet øyebrynet svært ureglementert, mens den andre like ureglementert slapp en liten fjert i forfjamselsen over en stemme fra balkongen.

Uansett: Om kronprinsens stemme ikke levde lenger enn noen få hundre meter, så hadde han veivet med begge de små armene sine da han ropte. Den store skyggen på veggen bak ham, veivet med de store armene sine. Og dét så Fredrik Retsel.

“Jeg må snakke med deg i morgen!!!” skrek Fredrik Retsel, og de sørøstlige vindkastene var nok en gang delvis behjelpelig med transporten.

“..nakke..ei..morgen”, oppfattet kronprinsen som skrek tilbake:

“Greit, pappa!!!”, og veivet nok en gang med armene. Ordene falt som nattsvermere mot en varm lampe da de traff bakparten på Karl Johans hest, men Fredrik Retsel så skyggebevegelsen på veggen. De to gardistene som Fredrik Retsel selvsagt ikke kunne se, beveget knapt en muskel. Men den ene av dem knep igjen ringmuskelen.

“Jeg kunne selvsagt ha ringt ham, men man ringer vel ikke en kronprins”, tenkte Fredrik Retsel da han tok heisen ned til tredje etasje igjen. Han følte en varm glede i brystet. Følelsen satte seg ved siden av den kalde frykten han hadde for Simon. Så låste han seg inn på rom pi og koblet den bærbare Mac’en til hotellets sparsommelige nettverk.

Føler med

Mens Simon i samme øyeblikk gjemmer seg under en busk på Vestre gravlund og setter kveldens forhåpentlig siste sprøyte og lar giften skyte sjelen sin ut i et ukjent univers - han har hatt to ekle kunder denne dagen og har fått penger til både lighter og stoff. Mens Judas ganske opprømt klatrer ned av den forseggjorte trappen på balkongen og løper inn på kronprins-rommet sitt. Mens Fredrik Retsel med både angst og glede bak ribbeina sine logger seg inn for å sjekke dagens spørsmål til Den innbilte kirke. Mens alt dette skjer - alt dette som nødvendigvis må skape en del bølger av følelser i det univers Gjertrid og Bertram Bruse befinner seg, våkner Bertram Bruses sjel etter en middagslur som har vart i et mikrosekund eller et årtusen. Han registrerer at Gjertrids sjel snorker ved siden av ham og rister på det hodet han ikke har, over at han i det hele tatt har maktet å sove i en slik støy. Så føler han alle de følelsene jeg nettopp har nevnt. Han ikke bare føler dem, han ser dem også. Han ser utsikten fra Hotell Grete, han ser Slottets fasade og skyggen av den lille kronprinsen, han ser statuen av Karl Johan på hesten og Karl Johans gate med kveldstrafikken og trafikklysene, han kjenner lukten av kebab, eksos og kontorer, han ser en sjel som kastes ut i et annet univers fra en busk på Vestre gravlund.

Bertram Bruse retter sjelsrøsten sin mot den gedigne, snorkende sjelen ved siden av seg og fremsier følgende:

Faderen og sønane

Faderen søkjer sønane

og han skrik frå tårnet mot murane

han hamrar skritta sine mot skiten asfalt

han fryktar den eine

og han fryktar den andre

men frykten hans er ikkje

som småfuglane -

ho flaksar ikkje i veg.

Ho veks i han.

Gjertrids sjel våkner og forstår. Jeg vet ikke hvordan hun kan forstå noe som helst av et slikt dikt, men hun forstår likevel. Antagelig er man som sjel uten kropp mer mottagelig for uforståelige dikt enn man er som sjel i en kropp. Men Gjertrid sjel er ved siden av å være ganske farlig til sine tider - også bedagelig. Hun snur seg over på siden i den grad en sjel kan gjøre det, og freser til diktersjelen:

“Nå er det kveld. Gi meg et mikrosekund, så er det morgen”, og snorker videre.

Bertram Bruses sjel trekker på en skulder som ikke er der, men han får ikke sove igjen. Han ligger hele mikrosekundet og tenker på hva de kan gjøre for far og sønar. Halvveis i mikrosekundet lister han seg opp og mufler i seg en syltet edderkopp Gjertrid hadde spart til en festlig anledning.

Spørsmål om sug

Fredrik Retsel åpnet e-post-mottaket til Den innbilte kirke og hentet seg en kald øl i minibaren mens Mac’en sukket tungt og sugde til seg det som lå i postkassen.

Nå må det sies at Fredrik Retsel ikke hadde noen erfaring med kald øl - ikke lunken øl heller for den saks skyld. Jeg vet ikke hvorfor han valgte en kald øl i stedet for den kalde Farrisen som faktisk også stod i minibaren. Men han åpnet i alle fall den kalde ølen ved hjelp av bordkanten på det lille settbordet ved siden av sengen der Mac’en stod. Denne bordkanten bar preg av å ha vært benyttet som øl-åpner ved en rekke tidligere anledninger, så han følte seg i det minste ikke som en inventar-destruktør da han gjorde det. Deretter tok han en slurk av øllen, brakk seg, fant korken på gulvet, banket den på plass på flasken, satte den tilbake i minibaren og tok i stedet ut Farrisen. Dermed gikk vi glipp av muligheten til å se Fredrik Retsel påvirket av kald øl. Men det kan kanskje være det samme.

Det var svært mange utenlandske spørsmål til Den innbilte kirke denne kvelden. 98 for å være helt konkret. Men disse var alle sammen av en slik karakter at han kunne koble dem til ferdige svar og returnere dem til spørsmålsstillerne fra alle verdens hjørner.

Midt inne i denne stim av vanligheter fant han et spørsmål på norsk:

“Kjære biskop.

Jeg har lenge undret meg på hvordan de narkomane kan ha glede av stoffet de sprøyter inn i kroppen sin. Jeg har undret meg så mye at jeg nå vurderer alvorlig å forsøke selv. For det må da være sterke opplevelser dette stoffet frembringer? Kanskje det kan bringe meg nærmere en eller annen guddom? Og for å være helt ærlig: Jeg har kjøpt - på illegal måte rimeligvis - en dose heroin, samt en engangssprøyte. Jeg har fått instrukser av selgeren slik at jeg vet hvordan jeg skal injisere stoffet. Jeg har hatt stoff og sprøyte hos meg i noen dager og vurdert og vurdert. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre. Hva mener Gud om narkomane? Har narkomane en enklere tilgang til Gud enn det andre mennesker har? Vil du være snill å gi meg et svar?

Hilsen en som er sugen på livet.”

Fredrik Retsels blikk ble smalt da øynene hans hadde fulgt bokstavenes stakittgjerde. Jeg unnlot å blande meg inn i hva han skulle svare, men fulgte med på det han skrev:

“Kjære deg som er sugen på livet.

For det første: Du omtaler narkomane som om de var en grøt bestående av helt like laverestående eksistenser. Du synes å tro at det å være avhengig av et narkotisk stoff er det samme som å bli en slags alge-partikkel som duver i livets dønning sammen med alle de andre alge-partiklene. Slik er det ikke. Vårt samfunn har dessverre malt et ensartet bilde av narkomane som noe dumt og ondt. Men en narkoman person kan du like gjerne treffe i en høy offentlig stilling, som i rennesteinen. Riktignok havner de fleste før eller siden i rennesteinen, men det betyr ikke at de dermed blir tanketomme alger. De er fortsatt mennesker med sine opprinnelige tanker og følelser. Det er bare samfunnet rundt dem som helst vil at de skal passe i arkivboksen “narkomane”. På den måten blir det enklere for samfunnet – men ikke for de ulykkelige selv.

For det andre: Gud har ingenting i mot de du kaller “narkomane”. Tvert om. Det er Gud som har styrt sprøyten i armen til samtlige av dem, og det har han gjort fordi han vil at den enkelte skal lære noe av det. I dagens norske samfunn er det stort sett lite elendighet. Men inn i det norske samfunn er det født en lang rekke mennesker som trenger å oppleve fornedrelse og det å krype på buken i samfunnets grums. Disse opplevelsene skal de ta lærdom av og denne lærdommen skal de ta med seg til senere liv. I senere liv vil opplevelsen på buken i gjørme være viktig.

Jeg tror jeg kan garantere deg at en person som er hekta på en eller annen form for rusgift, ikke kommer nærmere Gud. De opplevelsene ruserne måtte ha i rusens koma, er fjernere fra Gud enn noe annet i vår tilværelse. Gud har selvsagt skapt rusen og rusmidlene, men det er ikke dermed sagt at det vil være et velegnet framkomstmiddel til det guddommelige. Som du skjønner av det jeg allerede har skrevet, så er det tvert om.

Så derfor kjære deg som er sugen på livet. Sett nå endelig den sprøyten i armen og få det overstått. Du vil straks oppdage at du ikke kommer nærmere Gud, og jeg håper at du - når du kommer til noenlunde sans og samling igjen - innser at du ikke trenger forsøke en gang til.

Og her skal jeg gi deg en gratis oppskrift på hvordan du skal komme nærmere målet ditt: Lev videre til livet tar slutt av seg selv. Da vil du være der.

fred i sinnet

fredrik r

biskop”.

Fredrik Retsel sukket, sendte svaret, tok en dyp slurk av Farrisen og slo av den bærbare Mac’en.

Jeg vet ikke hva “sugen på livet” - det fjollete mennesket - gjorde da det mottok og leste svaret. Det greieste for menneskeheten var selvsagt om “sugen på livet” stakk nålen i armen og sprøytet inn en overdose. Men dersom jeg mener at idioter ikke har krav på liv, så er jeg nazist og det er jeg ikke. Derfor skriver jeg nå at “sugen på livet” trakk den innkjøpte heroinen ned i toalettet, mens engangssprøyten ble montert på en liten lakkert finér-plate og innrammet, som et minne om eierens en gang så tomme hode. Faktisk tror jeg at “sugen på livet” oppdaget andre og mer legale måter å ruse seg på. “Sugen på livet” besteg et middels høyt fjell - riktignok ved hjelp av en firehjuls-drevet bil - og der oppe fra fikk vedkommende både natur og horisont stemplet rett inn i den forlengede marg. “Sugen på livet” ble ikke religiøs av det, men likevel såpass ruset at livet etter den dag ble benyttet til å utforske virkelighetens mange milliarder undere. Som for eksempel hvordan et fargerikt mangfold kan eksistere i en grøftekant, hvordan en avis alltid er full når den sendes til trykkeriet, hvordan en tynn, grønn liten møll-larve kan bruke kroppen sin som målbånd på et gresstrå, hvorfor en telefon alltid ringer når man sitter i egne tanker på toalettet, eller hvordan høsten kan omskape et dypgrønt lønneblad til et dramatisk, flammende kunstverk.

“Sugen på livet” fortsatte å leve til livet var slutt, og da de siste tankene gnistret gjennom den døende hjernen, så sa de kanskje: “Den sprø biskopen var ikke så dum”. Jeg vet ikke. Det vil uansett ikke skje før etter at denne historien er over - tror jeg.

Men da jeg tenkte alt dette om “Sugen på livet”, så sov den sprø biskopen tungt i Hotell Gretes faktisk ganske gode seng.

Gjenforening

Da den sprø biskopen våknet igjen, var det folksomt på rommet hans. Jeg vet ikke om du har opplevd å våkne på et hotellrom der det er fullt av folk - eller i alle fall fullt av individer av et eller annet slag. Men jeg formoder at det er ganske ubehagelig. Når man leier et hotell-rom, så regner man tross alt med - dersom man ikke selv har innbudt en bråte mennesker på nachspiel - at det skal være like tomt når man våkner, som da man sovnet inn for natten.

Fredrik Retsel er selvsagt ikke som “man”. Han hadde sovet urolig på grunn av biltrafikken i gaten utenfor vinduet han hadde åpent på grunn av temperaturen. Og da han bestemte seg for å våkne av den urolige søvnen, var rommet fullt av Gjertrid og Bertram Bruse. Sistnevnte registrerte selvsagt at biskopens hjernebølger forandret seg fra sovebølger til våkenbølger og hadde følgende klart til utsendelse:

Her er me

No er me her

og me skal hjelpa dykk

i livets harde skule

som om tavla ikkje heve verta skriven på

før nett no

I det samme ringte telefonen og Fredrik Retsel så for seg en lang rekke amerikanske filmer der hovedpersonen - gjerne en homocide detective - fikk en tidlig telefon. Den amerikanske polititjenestemannen var trøtt, men mirakuløst nok likevel klar nok til å si sitt eget navn inn i telefonens mikrofon. Det klarte ikke Fredrik Retsel. Han nøyde seg med å løfte av røret og si:

“..ah?”

Det skulle bety ja.

Så hørte han stemmen til hotellets innehaver. Nå var vedkommende svært edru i røsten, men Fredrik Retsel forstod - selv i sin fortumlede tilstand med sjeler på rommet og all ting - at innehaveren var skremt inn i sin edru tilstand:

“Herr biskop Retsel?”, sa han.

“Jaah”, svarte Retsel og fikk med seg j’en denne gang.

“Min hustru og jeg har den ære å meddele Dem at Hans Majones kronprinsen er her for å avlegge Dem et besøk”.

“Majones?”, svarte Fredrik Retsel og kjente en kilende latter i mellomgulvet til tross for de to sjelene som med usynlige øyne gjennomsøkte rommet hans.

“Kronprinsen”, gjentok innehaveren kortpustet.

“Ja, hva med ham?” svarte Fredrik Retsel med fryden boblende ut av munnen. Han var frydefullt glad fordi Judas hadde satt i gang et visst apparat for å finne ham, og han var frydefullt glad fordi han fikk skremt hotellinnehaveren. Sistnevnte svarte kjapt:

“Kronprinsen vil gjerne snakke med Dem.”

“Du vekket meg, vil du be kronprinsen innta hotellets utmerkede frokost, mens jeg dusjer og kler meg. Forøvrig skal De vite at en kronprins ikke benevnes som Majestet eller Majones, men som Kongelig Høyhet.”

Så la Fredrik Retsel på røret og henvendte seg til de to stedlige sjeler - den ene gjenkjennelig enorm og den andre normalt liten:

“Hva tror du Gjertrid, kan dere gjøre noe?”

Hun bare slamret med badedøren som svar, men Bertram Bruse forsøkte tynt å svare. Fredrik Retsel avfeide ham før poeten fikk midtstilt teksten:

“Greit. Jeg må ta en dusj først. Vil dere sjekke om de har vasket uniformen min. Den skal i såfall henge utenfor døren. Og Gjertrid, ikke kom brasende inn gjennom dusjforhenget mens jeg står under strålen! Du vet at jeg alltid tisset på meg da vi så den Hitchcock-filmen.”

Sjelen hennes knurret et godtagende svar.

* * *

Da Fredrik Retsel gikk ut av heisen i andre etasje og skrittet inn i frokostrommet, ble han omringet av to enorme herrer. De var kledd i sorte dresser og hadde never som truger. De hadde til hensikt å la trugene vandre over den nyrensede og nypressede samarien hans.

“Ikke kødd med faren min”, sa det illevarslende rolig fra et hjørnebord som var pådekket pent porselen og tente stearinlys.

Fredrik Retsel gikk inn og omfavnet sønnen han hadde gitt bort, men som likevel fortsatt bar i seg genene hans.

Judas Retsel satt på diverse puter for å oppnå normal spisehøyde. Et overskåret rundstykke påsmurt smør og sjokoladepålegg lå på tallerkenen foran ham. Den lille kronprinsen var iført gnistrende hvit skjorte og vinrødt slips inne i en svært velsydd sort dress. De hvite skjortemansjettene som stakk ut av jakkeermene, hadde mansjettknapper i tungt gull formet som riksløven. Kronprinsens hår var velkjemmet og nyfrisert. Neglene på de små hendene var nymanikyrert. En behagelig eim av kostbart etterbarberingsvann hang rundt ham. Ansiktet hans var velstelt - bare en liten flekk sjokoladepålegg skapte en vakker kontrast på det ene kinnet - øynene hans var alvorlige, men munnen smilte forsiktig.

Nå blir jeg brått litt engstelig. Jeg beskriver kronprinsen og hans nærmeste omgivelser. Men beskriver jeg hele bildet på et litterært nivå? Ser du ham foran deg? Forstår du hva jeg forteller deg? Er det litterært nok? Eller: Når er det litterært nok? Er det litterært nok når jeg benytter ord for å beskrive en person og de nærmeste omgivelser? Eller må jeg benytte ord for å beskrive ord som beskriver hva bildet inneholder? Er det da det er litterært? Vet du egentlig hva begrepet “litterært” innebærer? Jeg aner ikke. Jeg har ikke en skygge av peiling. Likevel stiller jeg deg dette umulige spørsmålet. Og jeg gjør det midt inne i en handling som kanskje er spennende. Selv synes jeg den er spennende, for jeg aner ikke hva som skal skje videre. Men synes du dette er litterært spennende? Du synes selvsagt at jeg er litterært uskolert som kan finne på å stille et slikt spørsmål midt i en handling. For du er interessert i å vite hva som nå foregår i Hotel Gretes spisesal når far og kronprins sitter på hver sin side av et overskåret rundstykke med sjokoladepålegg. OK. Jeg skal la være å stille deg spørsmål du ikke kan svare på. Jeg vender blikket mot spisesalen igjen.

Bak kronprinsen står Hotel Gretes innehaver med ansiktet fullt av tenner. Leppene hans beveger seg selvsagt ikke når han med en usannsynlig ubehagelig utpust av gammel fyll, spør den lille kronprinsen,:

“Mer sjokoladepålegg, Deres Kongelige Høyhet?”

Kronprinsen rister kongelig på sitt lille hode.

Bak Fredrik Retsel står de to enorme herrene i sorte dresser og med trugene hvilende på hoftene. De oppfatter det truende at en samarie-kledd person snakker med landets kronprins. De har egentlig mest lyst til å benytte trugene som fluesmekkere, og klaske det lille samarie-kledde insektet flatt og klissent dødt. Men de gjør det ikke. Er det litterært godt nok? Hadde det - litterært sett - vært bedre om de banket Fredrik Retsel til kjøttdeig? Jeg vet ikke. Men de to herrer i sort dress har ikke peiling på litterære verdier. Det er mulig at de vet mindre om det enn jeg gjør. Ja, det er faktisk mulig. Beklager. Nå skal jeg forsøke å komme videre i handlingen. Men jeg må få tillegge at det er bitterhet til en viss forlagskonsulent som har fått meg til å mase om litterær kvalitet. Veldig dumt av meg å plage deg med slike uvesentlige detaljer.

“Takk, jeg er forsynt”, svarer kronprins Judas på innehaverens spørsmål. Innehaveren har på seg et svært rent forkle. Forkleet er faktisk presset og antagelig stivet med en eller annen form for miljøskadelig stivelse. Det knaker litt i forkleet når innehaveren bukker dypt og trekker seg tilbake i en blå skygge helt inntil veggen. Bare tennene hans synes.

Far og sønn samtaler stille. De to i sort dress lener seg forsiktig framover for å få med seg hva som sies, men de hører bare løsrevne bokstaver - mest s’er - som river seg løs fra setningene sine og svever rundt i rommet på egenhånd. De lysende tennene borte ved veggen er selvsagt tilknyttet et par store viftende ører, men heller ikke disse ørene plukker opp annet enn s’ene som stiger fra den tette samtalen, som om s’ene var hveps en varm ettermiddag sent i september.

Selv er jeg som du allerede har forstått, svært spent på hva samtalen dreier seg om. Jeg synker derfor ned fra takhøyde og legger meg bak Fredrik Retsels hode - slik jeg alltid gjør når jeg vil ha med meg hva fyren egentlig småprater om. Han merker ikke at jeg er der. Han sier med svært ivrig stemme:

“Hun passer på dem mens jeg er her - denne kvinnen i kennelen”.

“Lufter hun dem?” spør kronprinsen.

“Ja, jeg antar i det minste at hun innbiller seg at hun lufter dem”, svarer biskop Fredrik Retsel.

“Det får være greit nok”, sier kronprinsen og smiler mot faren. Nå smiler øynene hans også. Sjokoladepåleggsflekken på kinnet hans, ser ut som en føflekk. Fredrik Retsel strekker fram hånden, rekker ut pekefingeren og skraper bort flekken med neglen (de to sortkledde herrene får gåsehud i ansiktet av ren innestengt aggresjon - de tror det lille samarie-kledde insektet skal stikke hull på kronprinsen med en fordekt brodd, for så å suge ham tom for innmat). Så svarer biskopen:

“Lufter hun dem ikke, så betaler jeg henne ikke full pris”.

Og nå begynner jeg å bli alvorlig bekymret for den mentale helse til både kronprinsen og biskopen i Den innbilte kirke. Hvorfor i alle dager prater de bare om hundene? Har de kanskje allerede snakket om noe mer alvorlig - for eksempel hvordan de skal redde Simon fra heroinen - før jeg fikk somlet meg til å senke meg ned bak Fredrik Retsels hode? Eller er det slik at de benytter en merkelig form for kode - en kode som ikke en gang jeg forstår? Eller - og det er faktisk enda en mulighet - er det slik at jeg ikke riktig vet hva som skal skje nå, og derfor lager en hel masse uvesentlige smådetaljer som ikke ender noen steder? Dersom det siste er tilfellet, så vil jeg anta at det ikke er litterært smart av meg. Dersom jeg noensinne skal ha håp om å få denne besynderlige historien mellom to permer - to permer som jeg ikke har betalt for selv - så bør jeg ikke kødde med de litterære nesebor som skal snuse på denne teksten. Derfor sier jeg det rett ut: Jeg vet hva som skal skje! Vet du?

"Hun er vel her nå?", spør kronprinsen.

Fredrik Retsel nikker.

"Da henter hun dem vel?"

"Dersom vi ber henne om det", svarer Fredrik Retsel.

Jeg stiger opp til taket igjen.

"Vil dere være snille å gå utenfor", sier kronprins Judas til de to digre herrene i sort. De ser på ham som om han hadde bedt dem om å kle av seg.

"Vil dere være snille å gå utenfor - i det minste utenfor dette rommet, og kanskje til og med lukke døren etter dere. Jeg vil gjerne få snakke uforstyrret med min mor og far", sier kronprinsen med et varmt smil mot de to herrer som kunne ha vært to lokale varianter av steinene i Stonehenge.

De svarer ikke med ord, men puster anstrengt og engstelig, før de tusler mot døren og lukker den etter seg.

"Kronprinsen skal ikke ha mer sjokoladepålegg, så du må gjerne forlate åstedet du også", sier Fredrik Retsel mot de hvite tennene i den blå skyggen.

"Jeg står her mer enn gjerne. Kanskje hans kronglete høyhet vil ha en ren serviett, eller et glass melk?", forsøker innehaveren seg.

"De to herrene utenfor døren trenger kanskje noe", sier Fredrik Retsel. Også hans ansikt er – i likhet med sønnens – mildt smilende. Så går innehaveren mot døren mens forkleet hans knirker. Han anstrenger seg for å gå den korteste veien – det vil si langs en innbilt rett linje. Ved døren snur han seg og sier:

"Vi har ikke registrert at hennes kongende høyet dronningen har ankommet - jeg mener - De snakket noe om kronprinsens mor?"

"Det er korrekt", parerer Fredrik Retsel og peker biskoppelig myndig mot døren. Innehaveren sukker og lukker seg ut. Både far og sønn vet at de to digre herrene, samt hotellinnehaveren har minst et øre hver kittet til dørplaten.

"Vil du hente hundene, mamma?", sier kronprins Judas ut i luften.

"Er de ikke allerede her?", svarer Gjertrids sjel. Nå har hun tydeligvis valgt å snakke med en stemme, og en porselnstallerken sprekker i to. Bertram Bruses sjel trekker pusten - i den grad en sjel kan det - for å fremføre et passende dikt. Men kronprins Judas aner hva som kommer, og lar sin lille høyrearm tegne en bydende bue i luften, så Bertram Bruse sparer diktet til en annen gang.

"Jovisst er de her", sier Fredrik Retsel begeistret og klapper kjælent over seks innbilte, logrende hunder:

"Og de har ikke hatt det vondt i kennelen. De har tvert om lagt på seg. Har dere rett og slett ligget med snuten på labbene og slappet av hele tiden", spør han mot de seks som i alle fall ikke jeg kan se.

"Da har vi hundene. Så må du være snill å hente hit brødrene mine, mamma", sier kronprinsen.

Gjertrids sjel ler støyende - faktisk så støyende at de to sortkledde herrene må gløtte på døren for å konstatere at kronprinsen er i live og ikke i ferd med å bli fortært av en skrikende anakonda. Visste du at en anakonda kan gulpe i seg et esel uten problemer? Ja, at anakondaen faktisk vil oppfatte eselet som en forrett, før den gulper i seg en hest? Tenk deg da en anakonda som i tillegg kunne skrike - noe en anakonda visstnok ikke kan. Hadde du vært engasjert som sikkerhetsvakt for en kronprins, og hadde hørt lyden av vedkommendes mor i sjelelig tilstand, så ville kanskje også du ha gløttet på døren når slike bilder eksploderte i hodet ditt. Men de to digre herrer er oppdragne nok til å lukke døren kjapt, da de ser at kronprinsen fortsatt sitter smilende på sine mange puter. At innehaverens nese blir klemt stygt da de lukker døren stille, men svært bestemt - og at hans skrik faktisk overgår Gjertrids latter - får vi bare ta med på kjøpet. Hotel Gretes innehaver lærer muligens noe av det. Hva vet jeg?

"Hva vil de si, når jeg henter dem hit?", skriker Gjertrid og ler skrallende.

"Det vil vel tiden vise", svarer kronprinsen.

"Skal jeg hente Simon også?", skriker Gjertrid med fryd i skriket.

"Nei, det vil ødelegge alt sammen", svarer Judas.

"OK", sier Gjertrids sjel og foretar en reise utenfor tid. Det overskårne rundstykket på kronprinsens tallerken beveger seg ørlite grann da ti brødre står i frokostrommet.

"Jøss, nå var jeg midt i en setning i et sammendrag av buddhismen", sier skribenten Matteus. Han har på seg jeans og en t-skjorte som ser ut som brystet på en keiserpingvin.

"Ikke dra det så tett sammen at sannheten forsvinner, sier Fredrik Retsel mildt formanende.

"Hvor fanken ble det av Mac'en og tegningen av Moses?" spør illustratør Bartolomeus. Den gule skjorten hans er flekkete og oppkneppet til navlen. Dressbuksen har hengende knær.

"Moses vil alltid være der inne i fortiden", svarer Fredrik Retsel.

"Hva skjer med aksjekursen til Andromeda nå?" spør produsent Andreas. Slipset hans sitter så stramt under haken at det kunne vært malt på den hvite skjorten inne i den skreddersydde mosegrønne dressen.

"Ingenting er så fjernt fra virkeligheten som en aksjekurs", sier Fredrik Retsel.

"Eureka! Nå vet jeg hvordan jeg skal programmere tekst-kvernen!" skriker datageniet Taddeus. Tøflene hans gaper like iherdig som ansiktet hans. Den saftsuppefargede joggedressen han er iført, bærer sterkt preg av å ha innhyllet den lille kroppen lenge - både utseendemessig og odørmessig.

"Ikke løp naken ut i verden når du skal fortelle om det", sier Fredrik Retsel.

"Stå i grunnstilling når du snakker til meg!" brøler krigsskolekadett Peter. Kamuflasjedressen hans sitter som sprøytelakkert på den lille, muskuløse kroppen. Løytnantstjernene lyser opp de grønne skuldrene.

"Blir vi dyktigere til å forsvare oss i grunnstilling?" svarer Fredrik Retsel.

"Det var usannsynlig deilig å slippe unna lovboken", sukker jus-student Tomas. Fingrene hans har flekker av kulepennblekk, ansiktet hans har farge som syrnet melk, t-skjorten har et utvasket bilde av Gustav Mahler (av en eller annen grunn), mens den nesten hvite jeansen har de samme blekkflekkene som fingrene.

"Likevel vil den alltid være der", sier Fredrik Retsel.

"Nå går det til helvete med deadline", sier lokalavisjournalist Jakob 1. Han har stress i øynene. De uknyttede lissene på de opprinnelig hvite joggeskoene, ligger som overkokt spaghetti utover gulvet. Den brune dressen er et par nummer for stor og ermene skjuler nesten de små energiske fingrene hans.

"Vil menneskeheten gå til grunne om du ikke får på trykk den saken om asfaltering oppe i dalen?" spør Fredrik Retsel.

"Faen også. Nå mistet jeg kontakt med studio!" roper radioreporter Jakob 2. Håret hans er dandert som om han skulle i et TV-studio, mens det var radio han drev med. T-skjorten hans har radiokanalens logo i grelle farger på brystet, og de sorte buksene har streng press.

"Til gjengjeld fikk du kontakt med oss", svarer Fredrik Retsel.

"Det blir bot dersom du ikke leverer tilbake boken når lånetiden er utløpt", sier bibliotekarlærling Johannes under en svært bustete lugg som nesten skjuler øynene hans. Den blomstrete skjorten hans er skjevt kneppet og jeansen er spjæret med hvite frynser over de små, knoklete knærne hans.

"Du bør lese Stephen Kings "Bibliotekpolitiet" og lære noen skitne knep", sier Fredrik Retsel.

"Gud kan umulig sette pris på slike raske forflytninger" sier teologistudent Filip. Han er iført en samarie med pipekrage selv om han strengt tatt ikke har rett til å bære kappe og krage ennå.

"Gud har skapt de raske forflytninger", svarer Fredrik Retsel.

Og når jeg skriver dette, så synes det som om de 10 sønnene ventet på tur for å fremsi det de skulle fremsi, og at Fredrik Retsel kunne avgi sine relativt velformulerte svar i tur og orden. Men slik var det ikke. De ropte/sa det de skulle si på en slik måte at det ble en haug av ord av det. Og Fredrik Retsel - den arme far - avleverte sine svar som en miltraljøseskytter foran et svært aktivt stridsfelt: Han rettet inn våpenet - i denne sammenheng heldigvis bare munnen - mot det nærmeste målet og fyrte løs.

De ti brått nyankomne sønner og brødre er som du forstår, en anelse forfjamset over at de plutselig befinner seg i et frokostrom i et hovedstad-hotell. Flere av dem har riktignok i sekundet før dette, allerede befunnet seg i hovedstaden. Men man - og nå må jeg benytte det utrivelige "man" - blir gjerne forfjamset om man blir forflyttet bare fra en stol til en annen uten at man egentlig har hatt noe med forflytningen å gjøre. Så tenk deg hvordan du ville føle det dersom du ble forflyttet et kvartal, flere kvartaler, eller i verste fall intercity (som det heter i vår herlige moderne tid) uten å kunne forklare forflytningen.

Trompeter og basuner

Røsten av trompeter og basuner fyller rommet.

Du har muligens lest den beskrivelsen av en røst ved en tidligere anledning - eller kanskje ved flere tidligere anledninger for alt hva jeg vet. Røsten av trompeter og basuner. For meg virker det skremmende. For de som oppholder seg i frokostrommet til Hotel Grete, virker det også skremmende. For ti tolvtedeler av de tilstedeværende er opplevelsen allerede i utgangspunktet skremmende ettersom de er blitt forflyttet til rommet uten forvarsel. For de to gjenværende tolvtedelene - det vil si kronprins Judas og biskop Fredrik Retsel - er overflyttingen av de ti tolvtedelene overraskende, men ikke skremmende. Og når jeg nå nevner Fredrik Retsels navn i forbindelse med skremmende opplevelser, så innser jeg selvsagt at han mener jeg har glemt seks andre individer som også føler en viss angst: Hans seks fordømte, innbilte hunder som etter hans syn står skjelvende i en krok - som en sammenfiltret klump i den samme blå skyggen der hotellinnehaveren forsøkte å gjemme tennene sine.

Men la oss glemme alle de som føler angst - for det dreier seg om at rommet blir fylt av en røst - en røst som er som trompeter og basuner. Jeg skulle gjerne ha tilføyd et par pauker også fordi jeg setter pris på pauker, men pauker hører visstnok ikke hjemme her. Derfor sa trompeter og basuner:

"Nå er vi samlet". Antagelig burde jeg ha banket ned et par utropstegn etter utsagnet, men jeg regner med du allerede har hørt dem inne i hodet ditt. Dessuten har du selvsagt forstått at det er Gjertrids enorme sjel som snakker med sin ektemann og sine tilstedeværende sønner. Jeg blir nok en gang fylt av spørsmålstegn over den kjensgjerning at hun faktisk har klart å forflytte 10 av sine sønner til Hotel Gretes kjedelige frokostrom. Så hvorfor kunne hun ikke like gjerne også ha tatt med seg Simon - han det tydeligvis nå dreier seg om å få tak i.

Og når jeg tenker - og skriver det - så fylles skjermen av Gjertrids sjel:

"Du er forbanna tett i den lille løken som styrer bevegelsene dine!", skriker hun inn i ansiktet mitt.

Jeg må rette på brillene og dra hånden over ansiktet fordi jeg har en følelse av at spyttet hennes drypper av haken min. Men sjeler har ikke spytt. Hun fortsetter:

"Dersom jeg hadde plassert Simon her sammen med sine brødre, så hadde jeg ødelagt hele den forpulte historien du tydeligvis forsøker å skrive!", skriker hun og nå er jeg ikke lenger sikker på at sjeler er spytt-fri. Gjertrid er et elskelig vesen. Hun vil ikke ødelegge historien min, selv om jeg akkurat nå ikke vet hva historien min egentlig går ut på.

"Men forfatter skal du være, din dam-svamp!", skriker hun. Det er mulig hun skriker det som et spørsmål, men jeg klarer ikke å plukke opp spørsmålstegnet på tampen av skriket.

"Hva vil du jeg skal gjøre?" forsøker jeg meg, svært forsiktig. Jeg gjentar for sikkerhets skyld: Svært forsiktig. Og hun svarer straks:

"Du skal finne Simon. Du skal la brødrene og ikke minst hundene finne Simon. Du skal bringe Simon tilbake til oss og du skal sørge for at oppholdet i dritten har lært ham nok til at han kan klatre opp igjen!"

"Fyren er stinn av heroin?", forsøker jeg.

"Javel, og hva så? Har han ikke likevel rett til å bli tatt på alvor, din ekskrement-rulade?!"

"Jo", svarer jeg stille. Jeg må svare stille for å gi hodet mitt et sekunds stillhet - Gjertrids voldsomme basun- og trompetrøst har fått murene mine til å deise i bakken. Nå kan hun invadere meg, og det gjør hun:

"Så, se til helvete å få sønnen min tilbake og få ham videre i livet!"

"Javel, Gjertrid", svarer jeg sjelen som har fylt skjermen min. Men nå forsvinner hun. Nå ser jeg frokostrommet, Fredrik Retsel og hans 11 sønner igjen. Og nå ser jeg - dæven døtte - nå ser jeg de seks hundene også. Mefisto, Musette og de fire valpene. De er selvsagt forsatt valper. De står i den blå skyggen og snuser på hverandres rumpehull. Jeg bør fortsette denne historien - gjør jeg det ikke, så kommer Gjertrids sjel til å sprenge hodet mitt med sine trompeter og basuner.

Leting

De nærmeste dagene var det mange som la merke til de usedvanlig små, unge mennene - så like landets kronprins - og den lille presten som hver for seg gikk gatelangs i hovedstaden og snakket med rusede mennesker. Noen påstod også at de hadde sett landets kronprins gående gatelangs på leting etter utslitte misbrukere som han snakket med. De som påstod det, underbygget påstanden ved å kunne beskrive de to digre herrene som fulgte etter den påståtte kronprinsen. De to digre herrene kommuniserte seg i mellom ved hjelp av små mikrofoner på jakkeermet og ørepropper.

Selvsagt nådde denne historien redaksjonene i hovedstadsavisene, og i radio- og TV-stasjonene. Og alle redaksjonene sendte ut sine mest pågående reportere for å få i tale kronprinsen og hans brødre - for de forstod at det måtte være kronprinsens biologiske brødre det var snakk om, og sannsynligvis deres far. Det var fort gjort å finne noen av dem. Og reporterne ble forklart at det dreide seg om å finne den tolvte broren - Simon - som hadde problemer av et eller annet betydelig omfang. Reporterne filmet og tok bilder av de små kronprinsbrødre de fikk i søkeren og skrev og leste inn sine historier - ingen av dem oppnådde å komme i kontakt med kronprinsen selv, ei heller hans biologiske far. Men reporterne regnet likevel med å ha såvidt eksklusive historier at førstesidene måtte ryddes og toppoppslaget på nyhetssendingene var sikret. Det ville kunne blitt en mediehistorisk dag i kongeriket. Og det ble det også, men ikke slik mediemenneskene hadde forestilt seg. For i løpet av ettermiddagen og den kommende natt ble samtlige radio- og tv-stasjoner, samt hovedstadsavisene hjemsøkt av en uforklarlig tekniske feil som ingen spesialist maktet å rette på. På landets TV-skjermer stod det kun «Vi beklager teknisk feil». Radiostasjonene sendte kun pausemusikk (noe de fleste lytterne satte stor pris på). Og det kom faktisk ikke ut en eneste hovedstadsavis den neste dagen. Jeg vet selvsagt at det var Gjertrids sjel som etter anvisning fra datavirituosen Taddeus, hadde skapt de tekniske problemene, men jeg vil ikke fortelle det til noen fordi mediekonsernene tapte betydelige pengebeløp som følge av de mange feilene. Og når mediekonserner taper betydelige pengebeløp, blir betydelige advokater med store erstatningssummer i øynene, bragt inn i saken. Dersom advokatene kan sammenkoble pengetapet med navngitte personer, så sikler de av begeistring. Derfor holder jeg tett om Gjertrids og Taddeus’ deltagelse.

Men mediedirektørene ble informert av sine redaktører om hvilke reportasjer som skulle vært bragt ut til alt folket. Da de fikk høre at det dreide seg om kongehus-relaterte saker, kom direktørene egenhendig fram til at det var en eller annen hemmelig politistyrke som etter ordre fra kongehuset hadde sabotert teknikken. Dette oppfattet direktørene så skremmende at de ikke informerte sine redaktører om det. For redaktørene kunne komme til å sende ut nye reportere for å få bekreftet at Kongen og dronningen faktisk hadde kontroll over en hemmelig politistyrke som om nødvendig saboterte noe så samfunnsviktig som landets massemedier.

Og ettersom all såkalt nyhetsformidling egentlig handler om penger, så fikk både Fredrik Retsel og hans 11 sønner gå urapportert rundt i hovedstaden disse dagene.

Men menneskene i hovedstaden visste hva som foregikk selv om det ikke stod noe om det i avisene, eller ble nevnt av noen radio- og tv-stasjon. Mennesker er i seg selv dyktige informasjonsspredere. Historien om kronprinsens uheldige bror ble spredd raskere enn om historien hadde stått på alle avis-førstesider, hadde vært omtalt i alle radiosendinger og vist på alle TV-skjermer. De 11 letende brødre, den letende far og de seks letende - og innbilte - hunder fikk hjelp av hovedstadens innbyggere overalt de viste seg. Mennesker som mente å vite noe om Simon, oppsøkte far og brødre og fortalte (ingen oppsøkte de seks innbilte hundene av en eller annen grunn). De pekte ut retninger til mulige oppholdssteder for den ettersøkte, og de fortalte uoppfordret om personer som kanskje visste hvor den lille utslitte og nedkjørte kronprinsbroren befant seg.

Samtidig vokste det usedvanlig raskt fram et nytt syn på kongehuset. Det skal ikke legges skjul på at kong Gunnar og dronning Olga hadde hatt dårlig score på meningsmålingene de siste årene på grunn av sin barnløshet. Da de tok til seg lille Judas, økte folkets sympati etter at den første skepsis hadde lagt seg, men fortsatt var den for lav for kong Gunnar som helst ville være en folkekonge.

Så skjedde det altså i løpet av disse dagene at i alle fall mennesker i hovedstaden fikk følelsen av at kongehuset - i denne sammenheng representert ved kronprins Judas - faktisk hadde menneskelige følelser. Og konglige med menneskelige følelser er noe vanlige mennesker setter pris på.

Til tross for alt dette positive, ble ikke Simon funnet med det første.

* * *

Nå må jeg bryte inn i historien og svare på det spørsmålet du nettopp stilte: «Hvorfor ble ikke <Finn Simon-gruppen> opprettet på Facebook?»

Da svarer jeg: «Det er et godt spørsmål», og da skjønner du at jeg nå skal prate meg bort fra det:

Da jeg i 1998 begynte å skape denne virkeligheten og menneskene i den, fantes ikke Facebook. Internett var i sin barndom og kun for spesielt interesserte. Jeg vet du synes dét høres helt utrolig ut.

Når jeg i dag - i 2012 - har puttet hodet mitt inn i denne virkeligheten igjen - kunne jeg ha tildelt alle personene de samme tekniske dippedutter som både du og jeg benytter oss av i 2012.

Men - og det er selvsagt et veldig stort MEN:

Du har trolig registrert at det fram til nå kun finnes to omtaler av mobiltelefoner i denne, min virkelighet (du får finne dem selv dersom du er genuint opptatt av slike detaljer). Jeg vurderte - altså i 2012 - å gi Fredrik Retsel, samt hans 12 sønner, Gjertrid og Bertram Bruse hver sin mobiltelefon for å gjøre historien mer tidsriktig. Da kunne jeg også ha bragt inn Facebook. Det var jo det du lurte på i utgangspunktet.

Men hva hadde skjedd (og her er det store MEN igjen) dersom jeg hadde gjort som skissert ovenfor? Jo, det skal jeg si deg: Da hadde det ikke skjedd noen verdens ting. Fredrik Retsel, Gjertrid og Bertram Bruse, samt de 12 sønner ville ustanselig ha løpt rundt på leting etter sine telefon-ladere. Når de ikke var på leting etter sine telefon-ladere, ville de ha sittet med de små nesene sine (og Gjertrids store nese) presset mot sine dataskjermer og skrevet fjollete statusoppdateringer.

Jada, jeg kunne selvsagt ha latt dem få lov til det, men da ville denne historien ha endt kort tid etter forordet. Og når jeg tenker meg om, så har jeg vel ikke skrevet noe forord heller.

Har jeg svart deg nå?

Er det greit at vi fortsetter historien?

Hundene får los

Simon Retsel var i ferd med å foreta en ”ekte Clinton” på en kunde i en bil. Simon kalte det ikke for en ”ekte Clinton” ettersom affæren med den tidligere amerikanske president ennå ikke er avdekket i denne virkeligheten. Men jeg benytter likevel uttrykket basert på Bill Clintons orale interesser, for at du skal forstå hva jeg mener.

Simon kalte det en suge-jobb, og han tok 400 kroner for å benytte sine orale muskler til handlinger disse muskler i utgangspunktet ikke er konstruert for å utføre. De orale muskler har som du vet, som hovedhensikt å bearbeide føde slik at nevnte føde blir mulig å omdanne til drivstoff for kroppsmaskinen. Og denne omdannelsen er det – også som kjent - fordøyelsessystemet som står for. De orale muskler er videre konstruert for å kunne forme forskjellige lyder………

Jeg vet ikke hvorfor jeg kaster bort tid på i det hele tatt å nevne slike obligatoriske kunnskaper, men jeg antar årsaken er at jeg kvier meg for å beskrive hva det er Simon er i ferd med å gjøre. Ikke minst hva han etter omlag fem minutters oral bearbeiding får i munnen sin og brekker seg som følge av. Jeg orker ikke skrive mer om det. Jeg orker heller ikke skrive noe om hvordan den godt voksne og noe korpulente forretningsmannen som har til hensikt å betale Simon for den orale bearbeiding, holder rundt den lille Simon-kroppen. NEI jeg vil ikke se bildet av den feite jævelen som faktisk benytter hele Simon som en slags ejakulasjonspose!!

Jeg må ta en pause nå. Og I løpet av denne pausen tenker jeg: Jeg håper inderlig at Simon når sitt mål. At han virkelig blir statsminister og deretter stortingspresident en dag. Tenk deg ansiktet på den feite forretningsmannen da!

Simon fikk de fire hundre-lappene klemt inn i den svette, lille neven sin, så åpnet den feite jævelen bildøren på Simons side og dyttet ham ut på det avsidesliggende fortauet. Den lille kroppen ravet før Simon fikk kontroll over bevegelsene sine. Munnen hans var full av unevnelige sekreter. Da bilen – selvsagt en Mercedes med en modellbetegnelse som mest av alt forteller om eierens evne til å sno seg - skjøt fart og forsvant, stod lille Simon Sprett tilbake på fortauet og kastet opp alt det tarmsystemet hans inneholdt. Det var ikke stort, men det var ubehagelig å få det ut og ned på fortauet.

Selv om Simon kastet opp, kastet han ikke bort tiden ved å se på de slimete klumpene som kom ut av munnen hans. Han så i stedet på neven sin som hadde de fire sammenkrøllede hundrekronersedlene. Simon smilte faktisk med den munnen som var vid åpen mens den fungerte som utgang for halvt fordøyde og fullstendig ugjenkjennelige matrester. Simon var med andre ord faktisk ganske godt fornøyd. Han hadde tjent penger nok til en ny rasjon gift.

Fy faen, sier nå jeg. Så dypt hadde Simon havnet at de fire svette hundrekronersedlene betød mer for ham enn hvordan han hadde fått dem. De betød også mer for ham enn at den lille porsjon mat han hadde maktet å presse i seg i løpet av de siste 12 timene, nå lå som en ekkel pøl ved de små skoene hans.

Det var da han innbilte seg at han så farens innbilte hund - Mefisto - ved siden av seg. Den gylne, innbilte, collien logret forsiktig da hundeøynene møtte Simons øyne som var våte av oppkasttårer.

"Er DU her?" spurte Simon, og stemmens hans skremte bort en kråke som forsiktig forsøkte å nærme seg den fristende pølen med oppkast på fortauet.

Simon visste ikke hva han skulle tro. Han hadde alltid ledd av farens innbilte hunder - hadde kalt dem en sunn form for galskap. Men nå stod han altså der og snakket med den sunne form for galskap. Han bestemte seg for å godta at den innbilte Mefisto stod ved siden av ham og logret gjenkjennende svakt.

"Gå hjem til pappa og si at jeg ikke tror jeg klarer å komme meg ut av dette uten hans hjelp. Vil du gjøre det?"

Mefisto skakket på sitt innbilte hode. Ørene dens stod innbilt rett opp og øynene svarte at den forstod. Det var ingen innbilning, mente Simon.

Hunden så på ham noen sekunder, før den kastet seg rundt og forsvant. Enten forsvant den i løse luften, eller Simon innbilte seg at den løp oppover gaten. Han visste ikke.

Selv gikk han skjelvende i motsatt retning for å finne pusheren som tilbød flukt og død i pulverform. At denne pusheren - som Simon til slutt fant og gjorde sin handel med - representerer ondskapen i min historie, overrasker deg neppe.

Snakker ut

Samme kveld satt Fredrik Retsel støvete og sliten på rom pi. Ti av hans sønner delte to rom i Hotel Gretes fjerde etasje, mens den ellevte sønnen - kronprinsen - hadde returnert til sine adoptivforeldre. Sistnevnte hadde vært urolig for den lille kronprinsen. De likte ikke at han rekte gatelangs hver eneste dag - selv om han ble tett fulgt av de to digre herrene med ørepropper og håndvåpen i forsøksvis skjulte skulderhylstre. De utba seg en forklaring og Judas fortalte at han lette etter sin heroin-avhengige bror.

"Du har da ingen bror", svarte dronning Olga forfjamset der hun satt og puslet med et perlebrodert diadem. Såvidt hun visste hadde hun ikke født annet enn aborter de få gangene hun i det hele tatt hadde født. Og hun antok med stor sikkerhet at ingen av disse abortene var heroin-avhengig.

Men kong Gunnar forstod sammenhengen. Han hadde ikke glemt at deres sønn og kronprins opprinnelig - i en for ham fjern fortid - kom fra en barnerik familie og at den omtalte heroin-avhengige bror tilhørte denne fjerne fortiden.

"Det tar seg dårlig ut at landets kronprins går gatelangs på leting etter en narkoman bror", sa kong Gunnar og banket rikseplet i salongbordet for å understreke hvor dårlig det tok seg ut.

Kronprinsen svarte straks:

"Det tar seg enda dårligere ut at en monark i et rikt, moderne land omtaler en stor gruppe enkeltindivider med farlige problemer, ved hjelp av et eneste nedsettende ord: Narkomane. (Du burde ikke leke med rikseplet, det kan falle i gulvet og bli ødelagt). Du ville kunne øke din anseelse ved å anerkjenne disse lidende menneskene som syke, med behov for hjelp og behandling".

Dronningen lot diademet hun hadde i hendene, synke og så bestyrtet på kronprinsen. Den unge mannen hadde irettesatt sin kongelige far!

Kongen la rikseplet forsiktig tilbake i det fløyelskledde etuiet som var laget for trygg oppbevaring av riksepler. Så lente han seg fram mot sin lille kronprins. ("Nå får kronprins Judas sin første kongelige ørefik", tenkte dronningen). Kongen tenkte seg om og sa:

"Du har rett. Når jeg møter i statsråd neste gang, skal jeg be regjeringen forby heroin".

"Kjære far", svarte Judas - han kalte aldri Kongen pappa, den ærestittelen benyttet han kun overfor sin biologiske pappa.

"Kjære far. Heroin er forbudt å omsette og benytte. Det er ikke det som er problemet. Problemet er at unge og etterhvert eldre mennesker ikke ser andre utveier enn å ty til denne giften for å kunne flykte fra et samfunn de ikke føler seg hjemme i".

"Duverden", svarte Kongen.

"Jeg kan lage diademer til dem også", sa dronningen med et lyst smil.

"Kjære mor", sa kronprins Judas - han er blitt ganske tøff etterhvert synes jeg - og spesielt dersom han nå har til hensikt å fortelle sin adoptiv-dronning at diademer ikke løser samfunnsproblemer.

"Kjære mor. Diademer løser ikke samfunnsproblemer. Hver gang du deler ut et perlebrodert diadem, gir du fra deg en neve med glassperler. Hva om du i stedet hadde gitt folket ditt en håndfull kjærlighet og hjelp til videre liv?"

"Duverden", sa Kongen igjen og tenkte "Nå får kronprins Judas sin første dronning-ørefik".

Dronning Olga tenkte seg lenge om - minst i et minutt - mens hun lot fingrene kjæle med diademet hun hadde i fanget. Så løftet hun det opp med tommel og pekefinger - som om hun holdt i noe katten hadde trukket med seg inn i de kongelige gemakker - og slapp det ned i en papirkurv med det kongelige emblem på. Hun smilte forskremt mot kronprinsen, og sa:

"Du har rett. Det er bedre å gi folket en neve glassperler slik at de kan lage diademene selv. Jeg kan legge ved en liten arbeidstegning slik at det blir enklere for dem å få det til? Er det en god idé?"

"Det er en god idé", svarte kronprins Judas og sukket.

Men nå har jeg latt meg henføre totalt av samtalen mellom de kongelige familiemedlemmer, mens jeg egentlig skulle ha fulgt Fredrik Retsels støvete og slitne tilstand på rom pi i Hotel Grete. Jeg bør antagelig lage et skikkelig avsnitt her før jeg trenger meg inn til ham igjen.

Ondskapens problem

Samme kveld satt Fredrik Rretsel - som nevnt - støvete og sliten på rom pi. Han var uvitende om den samtalen som foregikk mellom kronprins, konge og dronning bare få kvartaler unna. Han var også uvitende om de samtaler som foregikk mellom hans øvrige ti sønner i etasjen over. Likeledes var han uvitende om Mefisto som i akkurat dette øyeblikk kastet seg innbilt rundt og begynte å løpe fra Simon, mot Hotel Grete. Han visste heller ingenting om at Simon var på vei mot en person som jeg anser for å være denne historiens ondskap - pusheren.

Fredrik Retsel åpnet den bærbare Mac'en og logget seg inn på Den innbilte kirkes postkasse. Det rant inn spørsmål. Fredrik Retsels rødkantede øyne ble enda mer rødkantede, mens han leste seg gjennom stabelen. Han leste fort og foretok de nødvendige tastetrykk for å koble dem til ferdige svar. Noen av dem hadde han ikke ferdige svar til, og måtte vri den slitne hjernen sin for å finne et som han klapret ned på tastaturet og sendte uten å lese korrektur først. Så åpnet han et spørsmål som fikk ham til å lene seg tilbake i den lave, men komfortable skrivebordsstolen:

"Herr biskop.

Jeg er ikke troende. Riktignok sier de som kjenner meg, at jeg er troende til litt av hvert, men jeg er altså ikke troende. Likevel føler jeg en tomhet og en engstelse i tilværelsen. Jeg har brått fått en sterk følelse av at jeg representerer den store ondskapen. I et tv-program hørte jeg en filosof omtale "ondskapens problem". Jeg skjønte ikke stort av det øvrige mannen sa, men akkurat dette med "ondskapens problem" har hengt seg fast i hodet mitt. Er det meg han snakket om? Er det jeg som er ondskapen? For at du skal kunne gi meg et svar, er det kanskje nødvendig å forklare at jeg er godt utdannet som økonom. Men jeg bedriver en virksomhet som ikke godkjennes av Brønnøysundregisteret. Jeg selger heroin til stoffavhengige. Selv er jeg ikke avhengig av stoffet. Jeg selger det kun for å tjene penger. Og penger tjener jeg i massevis. Nå er jeg svært rik. Min salgsvirksomhet foregår på tilfeldig valgte steder i hovedstaden, men jeg bor på hovedstadens beste vestkant i et svært stort hus - alene. Jeg kan om jeg vil, sitte i flere sofagrupper samtidig og se på flere store stereo-tv'er samtidig. Jeg kan øse ut av flere store barskap. Jeg kan hente opp og tilberede indrefilet fra flere store frysere, eller jeg kan bestille bord på samtlige av byens restauranter hver eneste kveld uten at nivået i bankkontoen påvirkes merkbart. Jeg kan kjøpe meg seksuell tilfredsstillelse, eller jeg kan betale for en hustru som vil gi meg kjøpt kjærlighet. Jeg har altså veldig mange penger takket være mitt salg av heroin til de som er avhengig av stoffet. Jeg burde hatt dårlig samvittighet, men det har jeg ikke. Og derfor tror jeg tanken om at jeg er den virkelige ondskap, er reell. Jeg sprer bare ondskap, men jeg har økonomisk glede av det, og jeg føler ingen anger. Vil du være snill og svare meg.

Hilsen

Pusher".

Fredrik Retsel vet det selvsagt ikke, men signaturen "Pusher" skjuler den ekle mannen jeg for noen sider siden omtalte som denne historiens ondskap. Den mannen som har tjent seg rik og ensom på å selge heroin til Simon og hans mange lidende kolleger. Det overrasker meg at akkurat den mannen skulle ha så mye følelser igjen i det lille hodet sitt at han har bedt om et svar fra biskopen av Den innbilte kirke. Jeg skulle gjerne ha gått inn i Fredrik Retsels hode nå og gitt Pusher et svar som hadde fratatt ham all lyst til å leve videre i sin rike tomhet. Men Fredrik Retsel slipper meg ikke inn lenger. Han skriver svaret sitt alene - tilsynelatende:

"Kjære Pusher.

Du undrer deg over begrepet "ondskapens problem". Ja, jeg vet det er et populært samtaleemne blant filosofer. De blir aldri ferdig med å diskutere det. De kan ikke forstå at en angivelig allmektig gud stadig lar seg overliste av ondskapen - eller av djevelen (jeg skriver ikke djevelen med stor D - du vil snart forstå hvorfor). Filosofene forstår ikke at en allmektig god kraft tillater at en total ond kraft stadig vekk bringer faenskap inn i tilværelsen (du reagerer muligens på at jeg som biskop, bruker ordet "faenskap" - ikke reager på det). Men filosofene har glemt en vesentlig detalj: Hva hadde Gud vært uten ondskap? Hva hadde Gud vært dersom tilværelsen bare var god? Gud ønsker at de sjelene han har satt i skole på vår jord, skal utdanne seg til bedre sjeler. Denne utdannelsen kan de ikke oppnå uten at ondskapen griper fatt i dem. Sjelene må i forskjellig grad føle og oppleve ondskapen for å forstå hva kjærlighet er. Mange vil si at diktatoren Adolf Hitler var den menneskeliggjorte ondskap. Og jeg nevner hans navn bare fordi det er så opplagt. Jeg kunne ha nevnt mange andre navn som er nærmere oss i tid. Men nå Adolf Hitler. Hva gjorde han - eller for å være helt korrekt: Hva var det han startet: Menneskelig lidelse. Adolf Hitler skapte menneskelig lidelse. Det gjorde han etter ordre fra Gud. For Gud mente at alle de som led takket være herr Hitlers initiativ, skulle lære noe av sin lidelse. Og det gjorde de.

Og hva med alle de som dør på grunn av ondskapen i våre dager? De som dør av sult? Barn som dør av sult og krig? Unge kvinner som først blir voldtatt og deretter skåret i strimler? Menn som først ser sin familie slaktet før de selv må ete restene og deretter blir skutt i nakken? Jo, det er fryktelig for oss andre levende å se på all ondskapen, men Gud har altså en mening med det. Han vil at den enkelte sjel skal lære av de lidelser som må gjennomgås.

I vår vestlige verden har vi eliminert den menneskeskapte krig som mulighet for å gi sjeler en opplæring i kjærlighet. Gud har i stedet innført andre pinsler. Han har gitt oss trafikktragediene, familietragediene, naturtragediene og ikke minst narkotikaen. Gud lar utvalgte sjeler få gjennomgå narkotikaavhengighetens pinsler for at disse sjelene skal lære noe vesentlig om kjærlighet.

Skjønner du nå hvor jeg vil? Jeg mener at Gud ikke har noen ond konkurrent. Jeg mener at Gud i seg selv er ond når det er nødvendig å være ond. For Gud er det nødvendig å benytte ondskapen for å gi alle sjeler den nødvendige kunnskap: Å bli bedre sjeler. De ville ikke blitt bedre sjeler dersom de bare hadde veltet seg i lykke og mange kvadratmeter med ubenyttet plass. De trenger ondskapens påvirkning for å nå det ønskede kunnskapsnivå. Ondskapen er nødvendig - på en eller annen måte - i denne virkeligheten. Dét er kanskje "ondskapens problem" som filosofene snakker om, men ikke forstår.

Du er derfor ikke ondskapen. Du er bare en ulykkelig som har fått tildelt ondskapens rolle i dette samfunnet. Du føler ingen anger selv om du tilføres materiell rikdom på grunn av den giften du selger til ulykkelige. Angeren skal du tidsnok føle, og de du selger giften til, hater deg. Det skal du lære av, og det skal de søkende og giftsugne også lære av.

Ondskapens problem er at den ikke er noe problem. Ondskapen er Gud og du er ikke mer ond enn andre av oss som er plassert på denne kloden.

Samtidig må jeg si deg at jeg nå er i hovedstaden på leting etter min sønn som er et offer for heroin. Jeg burde ha hatet deg for å være blant de som selger ham det ødeleggende stoffet. I stedet har du min medfølelse fordi du er blant de som i dette livet skal lære at lykke ikke er penger tjent på andres lidelse.

At du selv har begynt å reflektere over din rolle som ondskap, er usedvanlig oppløftende. I neste liv vil du antagelig selv bli avhengig av en "ond" stoffleverandør for at du også skal lære av det.

fred i sinnet

fredrik r

biskop".

Jeg gir meg ende over. Hva den mannen kan få seg til å mene. Og det verste er: Jeg er egentlig ganske enig med ham. Men nå synes jeg denne delen av historien snart må være bragt til en ende. Nå må det snart skje noe annet. Og akkurat nå står Mefisto ved siden av Fredrik Retsel. Mefisto dytter med sin innbilte våte snute borti biskopens hånd i det samme biskopen sender svaret til "Pusher".

Hunder kan som kjent ikke snakke. Vi har selvsagt sett på tv hvordan tv-hunder kan snakke uten å snakke. Vi har sett Lassie som bjeffer at det ligger en skadet mann på en åskam 13 kilometer herfra, og dermed blir det sendt ut en ekspedisjon som redder den skadde mannen.

Men hunder kan ikke snakke. Ikke en gang Mefisto om han er aldri så innbilt. Likevel får den innbilte våte snuten Fredrik Retsel til å innse at Mefisto har møtt Simon. Den innbilt våte snuten får faktisk Fredrik Retsel til å se for seg hvor Mefisto har møtt Simon.

Biskopen tilkaller sine 10 sønner fra etasjen over og så begir de seg på nytt ut i hovedstaden på leting etter ham de savner.

Gjertrid – det ultimate våpen

Mens ti små og en en litt større på nytt går ut i hovedstaden med et spesielt gatekryss som utgangspunkt - det samme krysset der Mefisto påtraff Simon - går også Gjertrids sjel. Ikke gatelangs, men til aksjon.

Gjertrid tilhører ikke lenger denne verden - det har du forstått - og nå vil hun ta rotta på "Pusher" for hun vet at "Pusher" er identisk med ondskapen som har tilført sønnen hennes det dødelige stoffet. Hun vet også at Simon i det samme øyeblikk befinner seg bak en dør på et offentlig toalett. Han står ved toalettskålen hvor han har skylt sprøyten sin og har helt pulver for 400 kroner opp i skjeen som han akter å varme opp med lighteren sin. Han hører suset fra nabotolatettet der en lykkelig unggutt nettopp har tømt blæren sin. Den lykkelige unggutten er lykkelig fordi han nylig har fått en svært godt betalt jobb, men aller mest fordi ei ung jente venter på ham utenfor det offentlige toalettet. De to kommer til å gifte seg om to år, de vil få tre lykkelige, rødkinnede barn - en gutt og to piker - som vil vokse opp i et harmonisk hjem og så videre og så videre. Den lykkelige unggutten vil til og med bli en lykkelig bestefar for seks barnebarn. Det er ikke måte på til lykke i toalettbåsen ved siden av den Simon nå befinner seg i. Simon kjenner hvordan lykken stråler ut fra båsen ved siden av, men han vet ikke at det pulveret han har betalt 400 kroner for og som nå ligger hvitt og kokeklart i teskjeen hans, er urent. Han vet ikke at han vil komme til å bli et nytt overdoseoffer om få sekunder.

Men det vet Gjertrids sjel - for hun tilhører ikke denne verden og da vet man mye mer enn oss som fortsatt er her.

I det samme Simon skal til å sette sprøyten med den giftige giften i det gapende og sugende hullet i låret sitt, inntar Gjertrid det offentlige toalettet. Hun bryr seg ikke nevneverdig om at det er et herretoalett. Gjertrid er tross alt bare sjel nå - hun er ikke kvinne og kan derfor utmerket vel ta seg inn på et herretoalett. Faktisk tror jeg hun hadde gitt blaffen uansett. Men når Gjertrid inntar toalettet, så gjør hun det på Gjertrids vis. Hun utsletter det. Ikke ved en eksplosjon eller annet ekkelt som kan medføre at nærstående personer blir klissent søl på asfalten i omegnen. Nei. Hun bare utsletter det. Hun utsletter også alt annet ikke menneskelig i den umiddelbare nærhet av sønnen. Det medfører at Simon blir stående naken som da han kom ut av sin mor, med hånden der han hadde den fulle sprøyten, tom. Når Simon ser seg forbauset rundt - skjønt forbauset er kanskje et for svakt uttrykk, men la gå - så ser han ingenting. Han ser ikke mørke, han ser ikke lys. Han ser ingenting. Han ser sin egen kropp, men ellers ser han ingenting. Gjertrids sjel har plassert ham i en ikke-eksistens, hva nå det er. Så sier hun til ham:

"Den sprøyten inneholdt en urent stoff. Nå skulle du vært død, og kanskje hadde det vært like greit. Men du har en del viktige oppgaver igjen i dette livet, og de må du få gjennomført før du kan sette en overdose. OK?"

Simon hører stemmen hennes veldig godt - han hører stemmen hennes så godt at trommehinnene hans ville ha flagret som istykkerrevne gardiner i en illsint orkan om han hadde hørt det samme utenfor tilstanden av ikke-eksistens. Simon er dessuten ingen dumskalle, så han innser at moren har reddet ham fra en unødvendig tidlig død. Han er likevel engstelig i ansiktet sitt, men engstelsen renner av ham når Bertram Bruse fremfører følgende uforståelige dikt:

Vera er no

Vera er no den.

Ikkje ein annan stad der ho ikkje er.

Så no må dykk ikkje freista plikkja,

no må dykk gje ljoset ein småkje

og trykja truten mot fråver av tuku.

Da smiler Simon mot alt ingenting som omfavner ham. Han går fremover og står brått ved en elv midt i alt ingenting. Ved elvebredden står det en langhåret og beskjegget mann i en usedvanlig lite appetittelig kjortel.

"Fanken, en sugekunde", tenker Simon. Men mannen i den lite appetittlige kjortelen mumler uforståelige ord inne i alt skjegget sitt. Simon kan se at mannens øyne er unge, og de to hendene mannen rekker ut mot ham, synes også unge. De er ikke rynkete etter mange år i tidens elv. Simon går inn mellom de to hendene og føler at hodet eksploderer i lys. Ikke vondt eksploderende, men voldsomt og ekte. Han går videre og kommer ut av det offentlige toalettet. Virkeligheten er tilbake rundt ham. Han ser nedover seg og ser at han er påkledd - heldigvis - og at han ikke har forandret utseende eller klesdrakt. Skjønt det hadde ikke skadet om akkurat den råtne klesdrakten hans var blitt forandret til noe bedre. Men han bryr seg ikke om det, for inne i hodet sitt føler Simon at han er født på ny. Han føler at det i armene til den merkelige beskjeggete fyren med den uappetittelige kjortelen, ble tilført ham noe som heroinen ikke maktet å gi ham. Simon vet at heroin ikke kan gi ham noe etter dette. Han går i sporene til Mefisto mot Hotel Grete. Han kan ikke se sporene - hvem kan vel se sporene til en innbilt hund - men nå er Simon i en slik sinnstilstand at han også kan se sporene til Mefisto. Bare så det er sagt. Han går altså mot Hotel Grete.

* * *

Gjertrids sjel konstaterte at Simon midlertidig var født på ny og ute av overdosens trusel. Så trakk sjelen hennes med seg Betram Bruses lille dott av en sjel til pusherens tilfeldige omsetningssted.

Han satt storøyd over en laptop og leste svaret fra biskopen i Den innbilte kirke på et trangt og skittent bakrom i en trang og skitten kro. Innerlommen hans var så full av pengesedler at han ikke maktet å kneppe igjen den skreddersydde jakken. Svaret fra biskopen i Den innbilte kirke gjorde ham lykkelig:

"Jeg er ikke ondskapen", sa han mot skjermen i det samme Gjertrid fikk tilværelsen hans til å eksplodere i et lydløst, iskaldt lys. Pusheren så hverken det skitne bakrommet, sin velfylte innerlomme eller skjermen som nettopp hadde fortalt ham at han ikke var ondskapen. Dermed forstår du at pusheren var overført til den samme ikke-eksistens der Simon nettopp hadde vært. Han fikk ikke et forsøksvis oppkvikkende (?) dikt (??) fra Betram Bruse, men han opplevde brått å se elven og mannen med den uappetitelige kjortelen. Pusher gikk mot de hevede hendene til mannen fordi han følte de ville gi ham noe. Da han stod ansikt til ansikt med den beskjeggete som egentlig luktet vondt av råtne gresshopper og tørr honning, så pusheren i øyekroken at mannens hender ikke lenger var tomme og inviterende til frelse. De holdt hver sin sprøyte og innholdet i dem var grumsete. Den skjeggete mannen endret ikke ansiktsuttrykk da han lot hendene med sprøytene falle som hammere mot pusherens halspulsårer. Giften ble spøytet inn og pusheren så det skitne bakrommet igjen. Han så det fra gulvnivå og han kjente at giften ga ham euforiske vinger som fikk hodet hans til å ta av fra kroppen og stige mot en himmel som var tykk av støv. Da støvet ble tett, sprakk hodet og pusherens siste tanke var at det var godt ikke å være ondskapen. Da han våknet igjen - antagelig et halvt døgn senere - hadde han smaken av tørr asfalt i munnen, innerlommen hans var svært tom og det samme var blodårene. De skrek etter påfyll av mer gift. Pusheren innså at han måtte foreta en sugejobb.

* * *

Jeg tør ikke la Gjertrids sjel oppholde seg i landets mest siviliserte sentrum lenger. Desuten har jeg som tidligere nevnt, et sterkt behov for å få denne historien videre. Det er uakseptabelt å la hele den merkelige Retsel-familien - samt de innbilte hundene - løpe rundt i hovedstaden i dagesvis. Ikke minst fordi denne løpingen gir kongehuset - landets kongehus, tenk på det! - et dårlig rykte. Derfor lar jeg nå tiden renne i strie strømmer igjen.

Nå har det rent seks måneder forbi dem alle sammen. Nå er det - la meg se - nå er det på tampen av januar neste år. Fredrik Retsel er hjemme igjen i huset med tårnet. Han går igjen daglig sine turer med hundene - de er fortsatt like innbilt. På gutterommet bor de 11 sønnene. Det vil si: Bare et fåtall bor der fremdeles, men 11 av dem har rommet og huset som sin adresse. Egentlig er det bare skribenten Matteus, datageniet Taddeus og rekonvalesenten Simon som bor der fysisk. Matteus har arbeidet intenst med det han inne i hodet sitt omtaler som Den innbilte kirkes bibel. Taddeus krever mye plass med alle maskinene sine og bearbeider all teksten Matteus samler inn, med tekstkvernen (ja, han har faktisk ved hjelp av en rekke andre dyrt betalte unge datahoder klart å utvikle den og få den til å fungere, men dette skal jeg ikke gå i detalj om da jeg ikke forstår noe av det), mens Simon kun trenger en bitteliten krok med den sønderslitte sjelen sin som er i ferd med å bli hel igjen, nå er det bare suget i kroppen han sliter med. De øvrige sønnene er hver på sin kant i ferd med å utvikle seg til å bli noe mer enn sønner. De arbeider fortsatt iherdig for å overta et samfunn.

Overtar styringen

Den siste setningen i forrige kapittel irriterer meg. Jeg tror ikke den er skrevet av meg, men av Fredrik Retsel eller noen som står nær ham og hans familie.

"De arbeider fortsatt iherdig for å overta et samfunn". Herregud hvilken setning i en roman! Alle forlagskonsulenter vil brette seg sammen og kaste opp på de billige skoene sine av en slik setning. De vil gispe mellom brekningene:

"Dette er ikke litterært godt nok. Dette er litterært småprat".

Og hvem vil ha litterært småprat? Hvem gidder lese en roman full av forutsigbarhet innpakket i skravel?

Nå skal jeg ta tilbake styringen over denne historien.

Det begynner med at Fredrik Retsel får dette merkelige spørsmålet til Den innbilte kirke:

"Til Den innbilte kirke/

ved biskop Fredrik Retsel

Jeg elsker matematikk og forsøker å regne ut om livets hemmelighet kan danne en matematisk formel. Jeg har kommet fram til en formel ved å danne en konstant av alle de mulige grunnenheter livet trenger. Denne konstanten kaller jeg L (for Livet). Dersom man multipliserer konstanten L med alle tenkelige og kanskje nødvendige forbindelser - F (for Forbindelser) - og deler resultatet på summen av alle menneskelige aborter i løpet av et år - A -, så får vi et tall som ikke ligner noen verdens ting. Har jeg gjort noe feil under min matematiske utgreiing, eller ønsker ikke Gud at jeg skal få et tall som gir svaret på alt?

Hilsen Eberhardt von Due

livsmatematiker".

Fredrik Retsel svarte straks - uten å tenke seg om - svært kortfattet til ham å være når han først ble engasjert - og det ble han:

"Kjære Eberhardt.

Livet er en gåte som ikke kan beskrives med en matematisk formel. Du må gjerne fortsette å forsøke, og du må gjerne gi Gud skylden for at du ikke finner et tall som passer deg og dine formler. Uansett vil du aldri finne den riktige formel eller det riktige tallet. Det nærmeste du kan komme, er tallet 666, men det inneholder kun Guds ondskap. Og livet består som kjent av mye mer enn ondskap.

Lykke til videre.

fred i sinnet

fredrik r

biskop i den innbilte kirke".

Han sendte svaret og lukket øynene i noen sekunder. Fredrik Retsel var trett og sliten. Arbeidet med spørsmålene og svarene var blitt hundre ganger enklere takket være Taddeus sitt internasjonale oversetterprogram. Programmet kunne omsette ethvert skriftlig språk til ethvert annet ønsket skriftlig språk. Dersom Fredrik Retsel fikk et spørsmål på en eller annen kinesisk dialekt - for eksempel - (og det skjedde faktisk stadig oftere), lot han bare Taddeus sitt program bearbeide det i noen få strakser, så rullet teksten opp på norsk på skjermen hans. Når biskopen hadde skrevet svaret på spørsmålet, lot han programmet bearbeide det igjen og den for Fredrik Retsel totalt uforståelige teksten i den spesielle kinesiske dialekten kom opp på skjermen. Fredrik Retsel kunne ikke kontrollere det, men Taddeus hadde garantert at selv gramatikken og rettskrivningen ble ivaretatt av programmet. Fantastisk hva den gutten har fått til. Så var det for Fredrik Retsel bare å sende svaret til en ventende person som snakket en kinesisk dialekt. Spør meg nå endelig ikke om hvordan Taddeus hadde bygget opp dette programmet. Jeg har ikke greie på den slags. Jeg er mer enn nok fornøyd med at det fungerer.

Men nå som Fredrik Retsel kan forstå - helt ned til den enkelte bokstav - hva spørsmålsstillerne ber om, skriker samvittigheten hans når han kobler et spørsmål til et ferdiglaget svar. Han vil helst svare alle på en personlig måte. Det tømmer hodet hans i løpet av en arbeidsdag. Derfor er det rimelig at han blir trett og sliten. Tenk deg selv. Svare på eksistensielle spørsmål dag ut og dag inn. Burde ikke fyren ansette noen som kunne hjelpe ham med kontorarbeidet? Den økonomiske avtalen han har gjort med Andromeda, inneholder tross alt en klausul om avsetninger til nettopp det. Jeg liker ikke å sitte uvirksom og se på at han brenner ned som et billig stearinlys.

Derfor synker jeg nå ned i hodet hans - akkurat nå som han har øynene lukket - og sier:

"Du kunne ha trengt litt hjelp".

"Det koster det koster det koster", mumler tankene hans som svar.

"Har du glemt avtalen som gir deg anledning til å ansette en sekretær?”

Det hadde han glemt. Biskopen tenker seg om bak lukkede øyelokk. Så sukker han og svarer trett:

-Men hvem kan passe til en slik jobb?

Jeg kunne selvsagt ha foreslått meg selv, men i tillegg til at det ville være en umulighet, vet jeg at jeg ikke hadde passet. Jeg nevner derfor det første og beste navnet jeg kommer på:

"Eberhardt von Due".

-Og hvorfor i alle dager skulle jeg ansette ham i en slik jobb? Nå åpner Fredrik Retsel øynene sine og lar dem hvile på skjermen der hans svar til nettopp Eberhardt von Due fortsatt står. Nå må jeg tenke litt fort. Jeg kan tross alt ikke røpe for ham at Eberhardt von Due passer i jobben kun fordi jeg bestemmer meg for at han passer der. Jeg får finne på noe mens jeg svarer:

"Han stilte deg tross alt et spørsmål som du aldri tidligere har sett maken til?" sier jeg med svært overbevisende røst inne i hodet hans.

Fredrik Retsel nikker, og jeg fortsetter:

"Han har dessuten god greie på tall".

Fredrik Retsel nikker igjen. Nå har jeg taket på ham:

"Det du trenger er en person som kan stille skarpe spørsmål og som har greie på tall. Eberhardt von Due er helt klart din mann".

-Hva om han ikke vil ha jobben? Kanskje han har en jobb han er svært tilfreds med allerede? Dersom han er så skarp som du vil ha det til, så er vel akkurat det tilfelle? Dessuten kan han bo i Botswana for alt hva jeg vet, og da ville det muligens være litt dristig å be ham komme opp hit for å jobbe som min assistent eller sekretær eller hva det måtte være.

Fredrik Retsel har selvsagt mange gode argumenter der. Men i min posisjon kan slike argumenter kjapt avfeies med fakta - fakta jeg lager her og nå:

"Jeg kan berolige deg med at Eberhardt von Due ikke er i en slik jobbsituasjon at han ikke straks kan hoppe over til noe annet. Han bor desuten ikke i Botswana for - mirakel over alle mirakler - han bor i din egen by. Faktisk ikke mer enn omlag fire kilometer unna. Han er i tillegg svært interessert i Den innbilte kirkes arbeid. Send ham en jobb-forespørsel med det samme. Det er mitt råd til deg".

Den klarte jeg bra. Nå kan han ikke annet enn å ansette en assistent. Han tenker seg om i omlag et minutt. Så løfter han hendene over tastaturet, tenker litt til, åpner en ny e-post og skriver:

"Kjære Eberhardt von Due.

Du har antagelig nettopp mottatt mitt svar angående ditt arbeid med livets matematiske formel. Mitt svar skuffer deg muligens, men jeg kan ikke forandre det. Når jeg nå skriver til deg igjen, så skyldes det at jeg vil be deg overveie følgende tilbud: Vil du bli min assistent/sekretær? Jeg har stort behov for en person som har sterk tallforståelse, som kan stille skarpe spørsmål og som av den grunn antagelig også kan gi kloke svar. Du synes å passe en slik beskrivelse. Dersom du ikke har lyst eller anledning til å akseptere mitt tilbud, så bare ignorer denne e-posten. Dersom du er interessert, så gi meg en rask tilbakemelding. Og for ordens skyld: Den innbilte kirkes økonomiske situasjon er nå såvidt positiv at du kan påregne en lønn som er til å leve med.

fred i sinnet

fredrik r

biskop i den innbilte kirke".

Han sender e-posten med det samme og jeg smiler for meg selv. En seier.

Bare få minutter senere mottar biskopen svaret. Det er lekkert kortfattet:

"Kjære biskop Retsel.

Jeg aksepterer tilbudet og oppsøker deg i morgen etter skoletid.

Med vennlig hilsen

Eberhardt von Due".

-Hva i alle dager mener han med "etter skoletid" som tid for å oppsøke meg", mumler Fredrik Retsel. Det vet jeg faktisk ikke, men jeg svarer inne i hodet hans:

"Han arbeider vel i skolen på et eller annet høyt nivå".

-OK, svarer Fredrik Retsel trett og slår av Mac'en sin. Han virker egentlig ganske lettet.

Den innbilte bok

Dagen etter kom Matteus og Taddeus til frokostbordet med en gedigen bunke ark som var pent og rettlinjet stablet. Bunken ble plassert ved siden av farens frokosttallerken der det befant seg en brødskive påsmurt smør og honning. Jeg anslo bunken til å inneholde omlag 1500 A-4-ark - pluss/minus et par hundre. En gedigen bunke altså.

-Her er den, sa Matteus stille.

-Her er hva? spurte faren.

-Her er din kirkes nye bibel, svarte Matteus.

-Jeg vil ikke ha noen ny bibel, det vet du, sa Fredrik Retsel en anelse irettesettende.

-Jeg vet det, vi får kalle den for noe annet. Men her er den i alle fall. Du bør lese den før jeg sender den til et eller annet forlag.

-Sende den til et eller annet forlag?! Vi må selvfølgelig utgi den selv. En kirke kan da ikke sende sin bibel til et hvilket som helst forlag for å få den utgitt!

-Nå sa du bibel, svarte Matteus og smilte mot faren.

-Nå så jeg hva?

-Du kalte den for en bibel.

Fredrik Retsel kremtet og så på den gedigne bunkes øverste ark. Der stod det:

"Den innbilte bok

Troens essens

Redigert og nedtegnet av Matteus Retsel

Kvernet av Taddeus Retsel gjennom BrainMill 1.0 ".

Fredrik Retsel leste ordene flere ganger. Ansiktet hans var ganske utrykksløst da han spurte:

-BrainMill 1.0? Kverner den hjerner?

Taddeus som hadde stått taus i bakgrunnen slik unge datagenier har en tendens til å gjøre inntil de har tjent seg styrtrike og kjøper opp alle konkurrenter, så på farens honningsmørbrød og svarte:

-Nei, den kverner ikke hjerner.

-Da er det et merkelig navn?

-Nei, det er et korrekt navn. Meninger og tro er et resultat av en mental prosess der et menneskes hjerne har tolket og kvernet x-antall opplysninger for å komme fram til en slutning. Hjernen vår er en kvern og dette programmet utfører den samme prosessen. Bare mye raskere.

-Nå tøyser du Taddeus! Et dataprogram kan umulig være så komplekst som en menneskelig hjerne.

-Selvsagt ikke, og det er derfor programmet kan trekke en slutning flere tusen ganger raskere. Hjernene våre har en tendens til å stikke innom alle sideveiene før den kommer fram til målet, men det gjør ikke programmet.

Taddeus sukket og ble fjern i øynene. Han var allerede i gang med det han måtte endre for å lage BrainMill 1.1, 1.2 og så videre.

Fredrik Retsel tok en bit av honningsmørbrødet og tygget sakte, mens han nok en gang leste teksten på det øverste arket i bunken. Han tygget og tygget, men klarte ikke svelge den deigete klumpen i munnen. Øynene hans ble stadig blankere, så trakk han pusten skjelvende heftig, satte deler av det deigete munninnholdet i vrangstrupen og kastet seg ut i en voldsom hostekule.

Matteus ilte til, klatret opp på kjøkkenstolen ved siden av og slo med knyttet neve fire-fem ganger mellom farens skulderblad.

-Vi kan kalle boken og programmet og alt du vil for noe annet, pappa! Det er bare en arbeidstittel! ropte han inn i farens øre.

-Dere kan bare våge, harket Fredrik Retsel da han hadde griset til bordplaten med spytt og matrester:

-Det er den vakreste tittel jeg noensinne har sett på en bok og et program. Om denne haugen med ark virkelig inneholder troens essens, så vil Den innbilte kirke leve for alltid! Så kysset han Matteus og Taddeus på begge kinn og på pannen før han føyset dem kjærlig ut av kjøkkenet og ga seg i kast med alle ordene sønnene hadde samlet.

* * *

Det sier seg selv at jeg ikke kan gjengi ord for ord manuset. Det dreier seg tross alt om 1500 sider - pluss/minus et par hundre. Men jeg kan gi deg en beskrivelse av innholdet:

Det er i ordets rette forstand en slags bibel Fredrik Retsel har fått i hendene. Men det er rimeligvis ingen kristen bibel ettersom dén allerede er skrevet, og fordi det ville være svært upassende å skrive en kristen bibel for en kirke som absolutt ikke er kristen. Matteus har som du vet, tatt alle kjente religiøse skrifter og først kjørt dem gjennom Taddeus sin internasjonale oversetter. Når han har fått alle de religøse skriftene samstemt språklig, har Taddeus kjørt det enorme materialet gjennom menings-kvernen BrainMill 1.0. Programmet samlet alle likelydende meninger i de tekstene som ble matet inn, dernest ble meningene presentert sidestilt etter innhold. Dette avdekket – ikke overraskende - at de forskjellige tekstene hadde de samme grunntankene. Resultatet av den første kverningen ble kjørte gjennom kvernen en gang til, og ut kom essensen av all tro. Denne essensen er tungt fordøyelig – tro du meg – selv om den er gjort litt enklere tilgjengelig ved bruk av verbale bilder fra alle mulige religioner. Heldigvis er ikke essensen alene om å fylle de omlag 1500 A-4-sidene i det som kan bli Den innbilte bok – om så var måtte det ha vært en ganske utvannet essens. Neida, essensen la kun beslag på halvparten av sidene. Og for å sette dette i direkte tilknytning til Fredrik Retsel og Den innbilte kirke, hadde Matteus samlet alle farens svar på spørsmål han hadde mottatt i løpet av sin tid som internett-prest. Svarene var katalogisert etter innhold og inndelt på en slik måte at de kunne fungere som et oppslagsverk ut fra årets dager. Ja, jeg vet det er andre religiøse skrifter som er inndelt på samme måte. Hadde du ventet deg noe annet?

* * *

"Den innbilte bok" lå altså foran Fredrik Retsel og stengte utsikten hans til en tallerken der det lå et avbitt honningsmørbrød. Men samtidig som manushaugen stengte for en slik bagatellmessig utsikt, åpnet den for en innsikt han lenge hadde ønsket å tilegne seg. For om Fredrik Retsel har hatt de aller beste hensikter med å opprette Den innbilte kirke, så må det innrømmes at han aldri har hatt helt klart for seg hvilke religiøse grunnprinsipper kirken er basert på. Han har nok hatt diverse noe diffuse ideer i hodet sitt – du husker vel at han i sin tid hadde et tilsynelatende godt svar til biskop Olav Rendjarn – men Den innbilte kirkes grunnmur kan ikke bygges av tåke. Fredrik Retsel var nå overbevist om at den gedigne bunken med ark ville gi Den innbilte kirke et trygt fundament som er plassert på menneskehetens religiøse grunnfjell. Dette er selvsagt veldig store ord selv om de er skrevet med samme font som den øvrige del av brødteksten i denne historien, men likefullt store ord. Og jeg innestår for dem ettersom jeg selvsagt har lest de 1500 – pluss/minus et par hundre – A4-arkene.

Nær døden

Fredrik Retsel ble sittende ved kjøkkenbordet og lese hele dagen. Av og til nikket han og mumlet uforståelig. Matteus satt stille ved siden av ham i lengre perioder, men måtte av og til ta seg en rastløs runde i huset. Farens nikk og mumling virket både oppløftende og litt skremmende på ham. Simon og Taddeus kikket inn et par ganger, men forsvant stille da de så hvor intenst opptatt faren var av papirhaugen foran seg.

Da januarettermiddagen begynte å pakke inn utsikten fra kjøkkenvinduene i gråtoner, reiste Fredrik Retsel seg brått. Matteus skvatt. Biskopen ble stående og stirre ut på gråtonene i flere minutter før han sa:

-Det blir så tidlig mørkt.

-Ja, det er vel ganske vanlig i januar, svarte Matteus. Han måtte holde seg fast i stolsetet for ikke å løpe opp og rope "Hva synes du om den!"

Fredrik Retsel oppfattet ikke sønnens spenning. Han oppfattet knapt at Matteus var til stede.

-Må opp i tårnet og avkjøle tankene mine, sa han, tredde på seg en rød pologenser med Den innbilte kirkes logo på brystet og tøflet opp alle trappene i tårnet.

Han åpnet luken som var tung av snø, stakk hodet opp og trakk inn kulde, snøkrystaller og mørke. Han nøt kontrasten etter å ha tilbragt timer med ord som hadde gitt ham lys og varme. Fredrik Retsel lukket øynene og luktet på den tørre vinterbrisen. Den luktet som av en nyslipt kniv.

-Du ser morsom ut, sa en myk, barnslig stemme.

Fredrik Retsel sperret opp øynene og måtte redde seg fra et fall ned alle trappene ved å presse armene ut mot lukekanten. På gelenderet til tårnplatået stod det et barn i hvit kjole. Barnet hadde en indre glød som opplyste de runde, røde kinnene, de gule krøllene, de kvikke blå øynene og den lille, rosa, smilende munnen.

-Skremte jeg deg? spurte den lille smilende munnen.

Fredrik Retsel harket, men fikk ikke fram et ord. Han nikket i stedet.

-Nå så du enda rarere ut, når du nikket. Du ser ut som en uferdig snømann. Men gulrotnese har du ikke. Barnet lo.

Fredrik Retsel ble vill av angst. Det stod et barn på gelenderet - 14 etasjer over den isharde bakken. Barnet kunne falle ned ved den minste bevegelse. Han måtte redde barnet med den myke stemmen og den indre gløden!

Fredrik Retsel gjorde noe han ikke trodde var mulig: Han presset seg opp av luken som var konstruert som utgang kun for for hans små sønner. Han hørte hvordan sømmene i skjorten revnet og sener i skuldre og rygg knaket, men kavet seg likevel opp på tårnplatået. Snøen som dekket det skrånende underlaget, skapte en utmerket sklie. Da han forsøkte å få fotfeste med de slitte tøflene han hadde på seg, resulterte det i en voldsom dans som ikke ga ham annet enn fart mot gelenderet. En tanke fór gjennom hodet hans: "Jeg godtar at en pinving og min egen sønn deiser ned i hodet mitt her oppe, men ikke at et fremmed, forvillet barn skal dukke opp bare for å falle i døden".

Fredrik Retsel klasket inn i det lave gelenderet med knærne, vippet over og så mørket mellom seg selv og bakken langt der nede. "Vi faller i det minste sammen", tenkte han og gjorde seg klar for evigheten.

Barnet lo inn i øret hans - den vakreste barnelatter han noensinne hadde hørt. "Takk Gud for en slik avslutning", tenkte Fredrik Retsel og så mørket som raste forbi ham på vei ned mot bakken. En meter over den snødekkede plenen, stanset ferden rolig uten rykk og han så inn i et par kvikke blå øyne. Barnestemmen sa:

-Du danset morsomt også.

Så ble han plassert forsiktig på sin egen snøkledde plen.

-Du skulle ha måket her, sa barnet og snøen smeltet rundt Fredrik Retsels tøfler. Grønt gress og hestehov tøt opp av bakken som i ultrahurtig film. Barnet i den hvite kjolen hang foran ham. Det slo sakte med de store hvite vingene for å holde høyden.

-La du ikke merke til vingene mine i sted? spurte barnet med en boblende latter:

-Var det derfor du ble redd da du så meg på gelenderet?

Fredrik Retsel nikket.

-Jeg kommer for å begynne i jobben. Det er jeg som er Eberhardt von Due. Etternavnet mitt uttales ikke som navnet på fuglen. Men som maten. Fondy. Skjønner du? Eberhardt Fondy. Jeg synes det er morsomt.

Den vakre barnelatteren igjen.

Fredrik Retsels hake hang som en huske under ansiktet hans.

-Pleier du ikke snakke? spurte Eberhardt von Due.

Fredrik Retsel svelget og svelget, så fikk han kontakt med stemmebåndene igjen:

-Jo, det hender.

-Fint, sa Eberhardt.

-Du er en engel, er du ikke?

Biskopen hadde ofte snakket om engler, men aldri med noen.

-Selvfølgelig er jeg en engel, visste du ikke det?

-I grunnen ikke. Fredrik Retsel tenkte at han burde fryse i januarmørket, men varmen fra vårdagen under tøflene hans strålte oppover og innhyllet ham.

-Jøss, jeg trodde det var derfor jeg fikk jobben, svarte Eberhardt med et smil som Fredrik Retsel måtte vende blikket ned for. Det ga assosiasjoner om en møtende bil med fjernlyset tent.

-Du skulle komme etter skoletid? Jeg trodde kanskje du var lærer eller noe sånt. Hvor gammel er du egentlig?

Eberhardt lo trillende igjen:

-Nå så du rar ut igjen! Og så mange spørsmål på en gang. Er det første gangen du hopper ned fra tårnet ditt?

-Ja, det var til og med første gang jeg var helt oppe på tårnet mitt. Luken er vanligvis for trang for meg. Men jeg ble litt engstelig da jeg så deg stå på gelenderet. Jeg var redd du skulle falle ned.

-Hadde du sett vingene mine, så ville du ikke blitt redd, konstaterte Eberhardt.

-Det er jeg ikke overbevist om, men hva med spørsmålene mine? Har du glemt dem?

-Gammel, jeg? Jeg er en barneengel, men jeg er like gammel som alle de andre. Gabriel ser riktignok ut til å være en del eldre enn meg, men vi er like gamle. Jeg kunne ikke komme til deg før etter skoletid fordi vi barneengler har et visst ansvar overfor barna. Jeg må innom av og til for å sjekke at det går riktig for seg.

Eberhardt var blitt litt mer alvorlig i stemmen.

-Men du sendte Den innbilte kirke et spørsmål om den matematiske formel for livet? Jeg trodde at en engel hadde all tenkelig informasjon tilgjengelig?

-Må vi snakke mer om dette nå? Eberhardts glød ble litt mindre glødende. De kvikke, blå øynene så ned og barnefoten skrapet blygt 20 centimeter over bakken.

-Vi kunne selvsagt gått inn og snakket videre. Det er tross alt januar, sa Fredrik Retsel.

Eberhardt lyste opp igjen:

-Så kan jeg få hilse på Simon og Matteus og Taddeus! Og så kan jeg få se hvor jeg skal jobbe! Dette blir kult!

Fredrik Retsel sukket:

-Akkurat nå er jeg ikke sikker på hvor kult det blir.

Og der må jeg si meg enig med ham. Jeg hadde ingen anelse om at det ville stå en engel på gelenderet - og at denne engelen i tillegg skulle være Eberhardt von Due (uttales Fondy) som jeg ganske nylig har fått Fredrik Retsel til å ansette som assistent. Men fyren - og nå mener jeg engelen - virker da ganske så frisk og opplagt. Fredrik Retsel kan trenge en engel med indre glød rundt seg, nå som Den innbilte bok snart skal lanseres, noe som utvilsomt vil medføre øket trykk på e-postkassen til Den innbilte kirke. Joda, jeg tror dette er lurt, men jeg er fremdeles litt engstelig for Eberhardt. Er det ikke noe han holder tilbake? Har egentlig engler hemmeligheter? Dersom svaret er ja, må det være noe spesielt med vedkommende engel, spør du meg. Jeg må få Fredrik Retsel til å stille de riktige spørsmålene.

Engel i huset

Fredrik Retsel gikk foran og oppdaget i det han skrittet ut av den svært lokale våren Eberhardt von Due hadde skapt rundt tøflene hans, at snøen nådde ham opp til midt på leggen, og at tøfler ikke var det beste fottøyet i legghøy snø. Han oppdaget også at ingen hadde måket innkjørselen eller inngangspartiet, men før han hadde tenkt tanken ferdig, hadde Eberhardt som hang etter ham som en papirdrage, på en eller annen måte smeltet snøen der også.

"Nyttig", tenkte Fredrik Retsel. Eberhardt lo trillende.

Inngangdøren var låst og ettersom Fredrik Retsel ikke hadde planlagt sitt vellykkede fall fra tårnet, hadde han ikke dørnøkkelen med seg. Han ringte på og hadde den myke pusten fra engelen i nakken:

-Jeg kan åpne for deg, sa Eberhardt.

-Jeg tror vi skal la en av guttene gjøre det - fra innsiden, svarte Fredrik Retsel da Simon vred om låsen og åpnet døren.

-Er det deg pappa? Var ikke du oppe i tårnet?

-Jeg falt ned.

-Javel.

-Er det alt du har å si når din far forteller deg at han nettopp har falt ned 15 etasjer! Fredrik Retsel ble en anelse irritert. Simon forandret ansiktsutrykk fra lettere forvirret til svært forundret:

-Beklager pappa. Men om jeg ikke skjønner noe av det, så skjønner jeg i det minste at du fikk en myk landing.

Biskopen stønnet oppgitt.

Eberhardt von Due lo trillende og Simon oppdaget engelen som hang lett glødende i januarmørket bak faren. Biskopsønnen ble grepet av et øyeblikks panisk angst. De små armene hans falt ned og hang som slappe medisterpølser, mens øynene hans syntes å blåse seg opp i ansiktet hans. "Jeg får et flashback", tenkte Simon. "Faen i helvete, jeg får et flashback!". Men flashbacken ble forstyrret av den trillende latteren. (Irriterende at jeg ikke kan finne en annen beskrivelse på latteren enn at den skal være trillende. Men det finnes ingen annen - enkelt og greit). Simons øyne fant sakte tilbake til sin vante form og armene hans begynte å leve igjen. Den høyre rettet seg ut og pekte bak faren:

-Jeg tror du har med deg en engel, pappa, sa han.

Fredrik Retsel hadde sett flashback-angsten i sønnens øyne og forsøkte å være normal i stemmen da han svarte:

-Jeg ikke bare tror, jeg vet at jeg har med meg en engel. Han heter Eberhardt von Due - uttales Fondy. Han er en barneengel, men er likevel like gammel som alle de andre englene. Dessuten er han ansatt som min assistent skråstrek sekretær.

-Jeg gleder meg til å være skråstrek! jublet Eberhardt og svevet inn og ned til Simon.

-Du er Simon, du har opplevd mye vondt, men du er klar for å gå mot målet ditt. Vil du kjenne på lanken min?

-Lanken?, spurte Simon og virket fortsatt som om han trodde den fryktede flashbacken var truende nær. Den merkelige blandingen av barneord og voksen visdom forvirret ham.

-Barneengler sier lanken om hånden. Jeg mente å antyde at vi kunne trykke hverandres hender. Er ikke det en vanlig måte å hilse på hverandre? Eller er det slik at du vil ha et dypt tungekyss? Eberhardt lo den trillende latteren igjen. Simon lot seg smitte. Han lo med og grep etter lanken som han klemte hardt og pumpet opp og ned.

-Ikke riv av meg vingen din lømmel, sa Eberhardt muntert og fikk en ørliten slagside ettersom Simon hadde grepet feil og veivet med en flik av Eberhardts ene vinge.

Så kom omsider Fredrik Retsel og hans nye assistent skråstrek sekretær seg inn i Den innbilte kirkes hovedkvarter.

Jeg vil ikke gå i detalj om hvordan Eberhardt von Due hilste på Taddeus og Matteus. Det var ganske lystig selvsagt, men det blir mye prat av det. Jeg nøyer meg med å si at både Taddeus og Matteus satte pris på engelens tilstedeværelse - for å si det forsiktig. Simon ville antagelig etablere en fanklubb for Eberhardt, dersom jeg hadde gitt ham anledning til det. Men poenget er nå at Fredrik Retsel har installert seg på arbeidsrommet sitt og plassert sin nytilsatte i en stol - eller i alle fall litt over en stol - vis a vis seg selv. Dessuten har han fått Taddeus til å bringe dem hver sin kopp kaffe. For det viser seg at selv barneengeler liker kaffe.

-Du har en hemmelighet, konstaterte Fredrik Retsel uten innledning da de hadde slurpet i seg noen munnfuller glohet kaffe.

-Ja, innrømmet Eberhardt von Due uten omsvøp.

-Nå skal du fortelle meg om den, sa Retsel.

-Jeg er en fallen engel, sa Eberhardt og lo ikke. Ansiktet hans var fortsatt like friskt som et modent eple på treet, øynene hans glitret like blått, og den indre gløden var like intens. Men munnen smilte ikke da ordene "fallen engel" ble formet av de myke, rosa barneleppene.

-Hva innebærer det?, spurte Fredrik Retsel.

-At jeg leter etter veien tilbake, svarte Eberhardt.

-Og den matematiske formelen for livet, vil åpne veien tilbake for deg?

-Kanskje. Jeg håper.

-Hva gjorde deg til en fallen engel?

-Jeg trodde at det fantes en djevel og jeg ville oppsøke ondskapen for å lære noe om den.

-Men du fant den ikke?

-Nei, og det vet du selvsagt allerede. Det finnes ingen ondskap. For ondskapen er en del av Gud. Nå vet også jeg det, men jeg vet ikke hvordan jeg skal komme tilbake med min nye kunnskap.

-Kan du ikke bare ta til vingene? Du er tross alt svært mobil?

-Hadde det bare vært så enkelt. Gud har ingen adresse. Gud er en tilstand og det er den jeg leter etter.

-Og mens du leter, tilbringer du tiden blant verdens barn?

-Ja, men jeg må innrømme at jeg er litt lat. Jeg elsker selvsagt barn, men det hender at det blir for mye mas. Og da liker jeg å lete etter svaret via de kanaler som finnes i denne eksistensen.

-Som for eksempel internett, konstaterte Fredrik Retsel.

-En fiks greie, svarte Eberhardt.

-Men hva vil sjefen din si om du kutter ut din praksis som barneengel for å bli sekretær skråstrek assistent for meg?

-Jobben hos deg må jeg ha som ekstrajobb. Jeg kan ikke kutte ut å være barneengel. Det skulle tatt seg ut!

-Ja, det skulle tatt seg ut. Jeg opplever det i det minste som svært befriende å snakke med deg.

-Det var hyggelig å høre. Egentlig finner jeg det svært befriende å høre på meg selv også, sa Eberhardt von Due og trillet ut en latter igjen. Latteren syntes å bli milde bobler som spratt rundt i rommet med behagelige små klask når de møtte motstand.

Engelen fortsatte:

-Men vi skal ikke kaste bort tiden med å nyte stemmen min. Jeg har en plan for deg.

Fredrik Retsel lente seg tilbake i stolen og så spørrende inn i de blått smilende øynene til Eberhardt som fortsatte:

-Ja, for du tror vel ikke at jeg har utsatt din overgang til den andre siden bare for å koseprate med deg?

-Jeg vet ikke riktig hva jeg skal tro, men det er kanskje fordi du trenger pengene som jobben hos meg vil gi deg, svarte Fredrik Retsel tenksomt.

Eberhardt boblet over av klingende latter. De gylne krøllene danset rundt hodet hans:

-Og hva skal jeg med penger, herr biskop? Hvor mye tror du jeg må betale for sannheten som vil bringe meg tilbake? Nei, du er nå søt også!

Engelen slo noen dovne slag med vingene, plantet et vått kyss på Fredrik Retsels hårløse isse og returnerte deretter til sin plass noen centimeter over stolen. Han tørket lattertårer og fortsatte:

-Hver gang det dukker opp noe nytt for deg, så glemmer du det du var i ferd med å gjøre.

-Gjør jeg?

-I formiddag fikk du utkastet til Den innbilte bok av Matteus, og du har bare rukket å lese en brøkdel. Jeg vet du likte det du leste, men dette manuset inneholder mye mer enn bare noe å like, Fredrik. Det er først og fremst konkretiseringen av din egen tro, og en slik konkretisering trenger du.

-Nå snakker du veldig vanskelig til barneengel å være.

-Ja, er jeg ikke fantastisk? Men følg med. Den innbilte bok kan bli noe mer enn et håndfast trosgrunnlag for deg selv. Den kan bli et grunnlag for mange andre mennesker også.

-Det var liksom tanken.

-Nemlig! Men uansett hvor flink Matteus har vært til benytte dataprogram som har kokt en essens av all verdens religiøse skrifter, så må selvsagt du kjøre resultatet gjennom det dataprogrammet du har i ditt eget hode. Du skal legge til og trekke fra slik at resultatet blir en del av deg.

-Nei, stopp litt. Det var jo akkurat poenget med den jobben Matteus har gjort, at resultatet ikke skulle være påvirket av et enkeltmenneske?

-Du mener altså at når du bearbeider utkastet til Den innbilte bok, så er det kroppen Fredrik Retsel som gjør det, ikke ånden Fredrik Retsel?

-Ja?....eller nei, det er personen Fredrik Retsel så vidt jeg kan forstå.

-Og personen Fredrik Retsel er en liten avgrenset del av hjernegrøten din?

-Jøss, ante ikke at dette skulle bli en spørrekonkurranse.

-Jovisst er det det. Svar nå.

-Nei, personligheten min er selvsagt ikke avgrenset til et sted i hjernen.

-Hvor er den da?

-Jeg tror ikke du har hatt godt av den kaffen.

-Så du har ikke tenkt på hvor personligheten din befinner seg? Da skal jeg fortelle deg noe spennende. Psykologer og hjerneforskere har kommet til at ethvert menneske styres av sitt over-jeg som er konge over underbevisstheten. De har dessuten erkjent at dette over-jeget ikke befinner seg noe sted i kroppen, men utenfor! Er det ikke vakkert?

-Vakkert? Jeg blir sprø av dette.

-Det er bra. De fleste originale tanker har sitt utspring i galskap. Det jeg forsøker å forklare deg, er at personligheten Fredrik Retsel, over-jeget Fredrik Retsel – den delen av deg som skal bearbeide utkastet til Den innbilte bok – er din direktekontakt til kraften du kaller Gud. Du sier jo selv at vi alle er sønn eller datter av Gud, og det er vi fordi Gud er en del av oss gjennom over-jeget.

-Aha, nå begynner det visst å lysne her inne, sa Fredrik Retsel og klødde seg tenksomt på sin høye panne:

-Du mener at når jeg lar min personlighet – eller mitt over-jeg - påvirke Den innbilte bok, så er det i realiteten Gud som gjør det?

Eberhardt von Due lagde en liten lodden sky som han plasserte foran seg som en pute, la albuene på den og støttet hodet i hendene, mens han smilte mett og sukket lykkelig:

-Det er så deilig å bli forstått.

Han børstet bort skyen og strammet seg opp:

-Da skjønner du hva du skal pusle med de nærmeste månedene?

-Ja, jeg skal bearbeide manuset for å gi meg selv innsikt og for å gi andre muligheten til det samme. Men hvem skal drive Den innbilte kirke?

-Nå er du søt igjen! Du har jo nettopp ansatt en engel! Hvem kan drive en kirke bedre enn en engel?

-Et godt poeng – tror jeg, sa Fredrik Retsel og tømte i seg en kald slant kaffe fra koppen. Han gjorde en grimase, hostet og sa harkende:

-Jeg har allerede ferdigskrevet innledningen til ”Den innbilte bok”.

-Ja, jeg vet at du vil innlede med hundene dine, svarte engelen.

-Er det OK?

-Det virker som om det er OK ettersom du allerede har gjort det, svarte engelen og lo.

-Da vil dette bli innledningen til ”Den innbilte bok”, mumlet Fredrik Retsel og lette med datamusen for å finne den riktige filen. Han fant den og klikket den åpen:

En innbilt innledning

«Vi er så ensomme blant mange. Vi søker etter nærhet, trygghet, varme, kjærlighet – og frisk luft. Vi vil så gjerne være noe for andre individer.

Men virkeligheten vår gir ikke plass til slike følelser. Noen av dem – javel, men ikke alle – uansett hvor mye vi ønsker det.

Da er løsningen en ny virkelighet. Du må la hodet ditt skape denne nye virkeligheten, og i denne nye gir du plass til en innbilt hund. Ja, gjerne flere dersom du synes du har behov for det. Men altså: Minst én innbilt hund. Denne hunden elsker deg, den vil være nær deg, den trenger din trygghet og gir deg trygghet, den har en varm pels og den krever av deg at du må gå ut og lufte den hver dag.

Når du har skapt denne lille nye virkeligheten inne i hodet ditt, så skal du tro på den. Du er tross alt den eneste som kan tro på den fordi den nye virkeligheten er bare din.

Du skal gi hunden din et navn, en rase og et kjønn og du skal forholde deg til dine avgjørelser.

Har du for eksempel en innbilt dachs-tispe som heter Mafalda, så passer du ekstra godt på henne når hun har løpetid – innbilt løpetid selvsagt, men likevel. Du vil tross alt ikke at en innbilt risenschnauser hanhund med det klingende navnet Fuckall, skal komme settende og bedekke lille, kortbente Mafalda. For tro meg: Har du først en innbilt tispe, så finnes det mange Fuckall der ute.

Og sett fra den andre siden – altså at du har en snill, men rimeligvis svært testosteronfylt hanhund (kanskje han heter Grrhard) – så vil du ikke at han brått skal slite seg og kaste seg dampende over et snøfnugg av en minipuddel med hormonene rennende ut både her og der.

En innbilt hund vil altså gi deg et ansvar som bare du har. Og om du lever deg tett og dypt nok inn i din egen lille virkelighet, så vil andre mennesker uten tilsvarende erfaring, se på deg som en gærning. Da sier jeg: Hva så? Det er du som har noe – ikke de. For de har bare én virkelighet, mens du har minst to.

Med en innbilt hund vil du få dypere innsikt i problemet ”virkelighet”. Og du vil hver dag gå en tur i omegnen. I løpet av denne turen vil du kunne tenke små tanker som kan gjøre deg større som person i din opprinnelige virkelighet.

Det er mine innbilte hunder (det er seks av dem – to voksne og fire valper) som har fått mine små tanker til å bli noe nytt å tro på.

Gå derfor ut og gjør alle folkeslag til innbilte hundeeiere. Ikke for at de skal tro som meg, men for at de skal kunne tro for seg selv. Innbilte hunder skaper innbilt tro.»

-Bra. Veldig bra, sa Eberhardt von Due og pillet seg i nesen.

-Mener du det, eller bare sier du det? undret Fredrik Retsel.

-Hadde jeg ikke ment det, så hadde jeg ikke sagt det. Hadde jeg ikke sagt det, så hadde jeg ikke ment det. Hadde jeg ikke pillet meg i nesen, så ville denne busen ha lukket mitt venstre nesebor.

-Såpass. Fredrik Retsel himlet med øynene og fortsatte:

-Men da starter vi vel da? sa han og visste ikke at starten alltid er begynnelsen på slutten.

* * *

Du har selvsagt observert at jeg har holdt meg i bakgrunnen de siste sidene. Men det betyr ikke at jeg ikke er her. Nå må ikke også DU glemme at det er JEG som styrer denne historien! Irriterende at jeg stadig må minne alle om det. Jeg innrømmer at Eberhardt von Due har kommet med utsagn som nok en gang har fått meg til å tenke på min rolle. Dette med at over-jeget skal være en slags online-kontakt med en allmektig kraft – eller til og med at over-jeget er den guddommelige del av mennesket, har jeg aldri tenkt på før engelen kom med påstanden.

Jeg liker ikke den påstanden fordi den minimerer min rolle i historien. For ettersom jeg i følge Eberhardts teori, benytter mitt over-jeg når jeg skriver dette, så vil det si at det er den allmektige kraften som dikter, ikke jeg. Jeg er bare en skrivemaskin for denne kraften!

Antagelig er det i tynneste laget når jeg skriver at ”jeg ikke liker dette”. Det er jo rent ut sagt direkte skremmende. Men kanskje det er litt godt også? Jeg vet ikke ennå. Må komme meg videre i historien.

Tunnelen

Jeg vet ikke mye om engler. Enda mindre om barneengler, men jeg har allerede oppdaget at sistnevnte engelkategori er som barn flest. Veldig nysgjerrig.

Når Eberhardt von Due ikke satt ved Mac’en og besvarte mer eller mindre alvorlige spørsmål fra alle verdens hjørner, eller når han ikke satt ved den samme Mac og spilte dataspill, flakset han bokstavelig talt rundt i huset og snoket. Han åpnet skap, snuste på krydderbokser, bladde i papirer, så under sofaputene, trakk ut bøker fra bokhyllene, rotet i skuffer på guttenes rom, talte trappetrinnene i tårnet (det var 240, og dét var nytt for meg!), smakte på matrester i kjøleskapet. Han oppførte seg altså som en femåring.

Den fjerde dagen han var i huset, hadde han endevendt alt som kunne endevendes. Han kjente antagelig hver krok i huset bedre enn huseieren selv. Og den kjensgjerningen gjorde engelen rastløs.

Etter å ha besvart formiddagens e-post og drept en monsterhær i et dataspill, forsøkte han å få i gang en samtale med Fredrik Retsel, men biskopen tok oppgaven med å gjennomgå og bearbeide Den innbilte bok svært alvorlig nå. Han var derfor ubrukelig som samtalepartner for en rastløs engel. Eberhardt von Due begynte så i all sin rastløshet å praktisere en irriterende egenskap engler er i besittelse av: Å ta seg gjennom vegger, tak og lukkede dører. Når jeg betegner denne egenskapen som irriterende, så skyldes det at vi vanlige folk opplever det som irriterende når vi plutselig oppdager at det er noen i et rom vi er hundre prosent sikre på vi er alene i.

Det var under denne formålsløse leken at Eberhardt von Due brått ble klar over at huset hadde et loft, og det gjorde ham selvsagt boblende lykkelig, for da fikk han nye ukjente kvadratmeter å utforske.

Eberhardt von Due antok selvsagt at loftet var ubebodd, men vi vet bedre. I den innerste kroken lå sjelene til Gjertrid og Bertram Bruse i en sammenfiltret krøll og sov – noe de hadde gjort siden de kom tilbake etter den vellykkede, men for sjeler svært slitsomme, ekspedisjonen til hovedstaden. Det er vel rimelig å anta at kontakt med løsrevne sjeler er en viktig del av pensum i englers utdannelse. Eberhardt von Due ble i alle fall ikke ovverrasket da han kom til den innerste kroken og så hva som lå der. Men han trakk seg stille noen meter tilbake før han forsøkte å påkalle seg sjelenes oppmerksomhet med et forsiktig:

-Hallo?

Sjeler sover nok ganske lett, det skjønner jeg nå, for den sammenfiltrede sjelskrøllen rykket til og løste seg opp i to eksemplarer av arten. En av normalstørrelse og en av kjempestørrelse. Dette overrasker selvsagt ikke oss, men det overrasket Eberhardt von Due som hadde antatt at sjelskrøllen måtte ha inneholdt en hel gjeng med sjeler. Det vanligvis mildt smilende engleansiktet hans ble dessuten spørrende alvorlig da den kjempedigre sjelen svarte med et øredøvende irritert skrik:

-At det var?!!

Eberhardt von Due slo straks over i telepatisk kommunikasjon for ikke å ødelegge de søte, marsipanlignende engleørene sine:

-Jeg beklager at jeg vekket dere, men jeg visste ikke at det var noen her oppe. Er det OK om jeg kommer bort til dere?

-Grumf, svarte den store sjelen, mens den lille fremsa følgende:

Vitjinga

Ikkje heve me verta vitja.

Ikkje heve me verta løysa av

bindingane her oppe

før no,

og da skal du sjå at

han godaste heve sendt oss ei

helsing som ikkje er berre tørbrot.

-Kunne du i det minste forsøke å rime!, skrek den store sjelen telepatisk.

-Det rimet ikke, men det hadde unektelig en viss betydning, sa Eberhardt von Due forsiktig.

-Og hvem er du, din fjærlærv? spurte den store sjelen.

-Jeg er Eberhardt von Due - en fallen, men søkende engel, svarte Eberhardt von Due. Han forsøkte å se så glansbildeaktig og uskyldig ut som mulig.

-Javel, svarte den store sjelen og gjespet langt, mens den mindre sjelen trakk seg inn i det enda tettere mørket bak.

-Nei nei! Jeg er ganske ufarlig, sa Eberhardt litt dristigere, og fortsatte:

-Jeg kan kanskje hjelpe dere til rette?

-Og hvor skulle så det være din rødkinnede barnerumpe? hveste Gjertrid. Eberhardt overhørte med vilje at hvesingen inneholdt en sarkastisk tone:

-Dette loftet er i alle fall ikke det rette stedet for dere. Jeg kan hjelpe dere gjennom tunnelen – til lyset. Det er der dere bør være nå i deres tilstand.

-Tilstand?! Prøver du – din fuglelusbefengte vott – å antyde at det er noe galt med tilstanden vår! spyttet Gjertrid.

Bertram Bruses sjel kom tåkeaktig tilsyne igjen bak Gjertrids voldsomme skygge. Svært forsiktig fremsa han et nok et dikt:

Heimatt

Her leve me i notti

Og så kjem denne votti.

Han byr fram ven ein gullskatt

For han veit vegen heimatt

Nå kommer antagelig Gjertrid til å eksplodere igjen.

-Det tror jeg også, Terje, sier Eberhardt von Due. Hele ansiktet hans fyller synsfeltet mitt. Jeg kan se smilerynkene rundt de varmt blå øynene hans og kjenne en frisk duft av vind fra de gule krøllene. Og så er det en annen lukt jeg ikke kan bestemme med det samme, men den gir meg assosiasjoner om en undulat jeg var matfar for en gang. Jeg har det: Det lukter selvsagt fjær. Det samme kan det være, hovedsaken er at engelen i likhet med Fredrik Retsel brått begynner å tilsnakke meg. Det er urovekkende, så jeg må bare spørre:

-Jøss, vet også du at jeg er her?

-Har du allerede glemt det du skrev om online-kontakten til den allmektige kraften?

-Vent litt, skal bare rulle tilbake og lese det....jo, det stemmer. Hva har det med saken å gjøre?

-Riktignok er jeg en fallen engel, men jeg har selvsagt den samme kontakten.

-Hvorfor i all verden benytter du da ikke denne kontakten din så du kan komme deg tilbake?

-Såså, dit kommer jeg tidsnok, men først må jeg gjøre det jeg skal gjøre.

-Noen dyktig pressetalsmann blir du ihvertfall aldri.

Eberhardt ler ringlende og et streif av barnepust når nesen min. Han smiler og sier:

-Kanskje du skulle komme deg videre i denne historien?

-Komme meg videre? Hva er vitsen med det? Det virker som om jeg bare kan lene meg tilbake og la dere ordne opp selv?

-Det har du selvsagt rett i, men da får du aldri vite hvordan dette ender. Så, sett i gang nå, alle disse avsporingene dine er kjedelig for en leser. Dessuten har jeg en oppsiktsvekkende appetittvekker til deg: Gjertrid eksploderte ikke!

Jeg ser situasjonen på loftet igjen, og engelen har rett: Gjertrid eksploderte ikke. Sjelen hennes ble myk i kantene og omsluttet forsiktig poetens lille, engstelige tåkedott, mens hun faktisk kurret:

-Du lagde jo rim min lille poet. Det var vakrere enn lutefisk med ertestuing og ribbefett. Nå drar vi hjem sammen.

Eberhardt von Due hadde bivånet den besynderlige kjærlighetsakten først med undring, så med ivrig begeistring. Han klappet i de små lubne hendene sine og slo lykkelig noen slag med vingene så en liten sky av loftstøv løftet seg under ham. Så hevet han det lyseblå blikket og tunnelen åpnet seg mykt over de to sammensmeltede sjelene. Jeg tør ikke tenke på hva de egentlig drev på med da de lydløst ble suget opp og forsvant.

Eberhardt von Due ler slik bare han og andre barn kan:

-Nå er de endelig på vei hjem, Terje!

-Var den lille støvsugeren der tunnelen? Jeg trodde faktisk den skulle være litt mer spektakulær?

-Vil du være med dem et stykke på veien?

-I så fall kan jeg vel bare skrive det.

-Javel, sier Eberhardt von Due.

Og så er jeg der. I tunnelen. Jeg har i mange år tenkt på den etter å ha lest om nær-døden-opplevelser. Jeg har faktisk kommet til at døden ikke kan være så ille ettersom døden er nøkkelen til tunnelen som er åpningen til livet etter livet. Men jeg har aldri maktet å forestille meg den - tunnelen.

Nå er jeg der og jeg vet ikke hvordan jeg skal forklare deg hvordan det oppleves. Jeg kunne si deg at det er farger, men det er ikke sant, fordi det er ikke-farger. Jeg kunne si deg at det er en ferd, men det er ikke sant fordi det er en ikke-ferd. Jeg kunne si deg at det er et lys der i den andre enden, men det er ikke sant, for det er et...det er noe annet. Jeg farer fremover - eller bakover og det er storslagent, eller det er som å oppleve en solnedgang en rolig kveld på en fjellknaus jeg elsker. Det er som en vrengende storm eller det er som en herlig stille ettermiddag under en syrin. Jeg ser sjelene til Gjertrid og Bertram Bruse. Jeg føler skyld overfor dem. Jeg har holdt dem på loftet så lenge, men så føler jeg ikke skyld lenger for lyset langt der framme sier meg at de ville det selv. Og så føler jeg at de takker meg for det. Og så føler jeg at veggene rundt meg - tunnelveggene - er som en myk fødselskanal mot lyset. Og så føler jeg at

-Det får være nok, sier Eberhardt von Due inn i ansiktet mitt, og jeg tenker at den helvetes engelen burde finne på noe annet å pusle med enn mitt sjelsliv.

* * *

Jeg er tilbake i den virkeligheten jeg har skapt og ser Fredrik Retsel bak sin haug med bok-manus, og Eberhardt von Due ved Mac’en. Begge arbeider iherdig. Jeg må antagelig være forsiktig med engelen. Han forstår mer enn jeg forstår.

Tenketid

Jeg må la det gå litt tid igjen. Mest for min egen skyld. Må tenke på fortsettelsen og etterhvert avslutningen. Sannheten er at det etter de linjene jeg nå skriver, allerede står en avslutning. Nei, du behøver ikke begynne å bla fremover, for antagelig er det ikke den samme fortsettelse og avslutning som du vil komme til å lese. Men for meg var denne historien faktisk bragt til en ende.

Hvordan skal jeg forklare deg dette uten å kaste bort tiden din på feil fortsettelse og avslutning?

Dersom du tillater meg å kjede deg et par minutter, så vil kjedsomheten kanskje gi deg en forståelse for min situasjon. Jeg synes faktisk at akkurat det er viktig – i alle fall sett fra mitt synspunkt.

Når jeg skriver dette, er det omlag ett år siden jeg skrev ferdig hele denne historien – og da mener jeg ett år i min virkelighet. Så er det slik at en ferdigskrevet historie ikke er ferdig før forfatteren har gjennomskrevet hele manuset minst en gang. Det har jeg gjort – eller i det minste: Jeg har kommet hit, og det har skjedd forandringer underveis. En av forandringene er at engelen Eberhardt von Due har akslet seg til en viktigere rolle enn jeg opprinnelig hadde gitt ham. Dette var faktisk ikke tilsiktet eller planlagt fra min side – du får tro hva du vil. De to siste setningene i forrige avsnitt: ”Jeg må antagelig være forsiktig med engelen. Han forstår mer enn jeg forstår”, stod ikke der i første versjon av historien. De kom som et sukk fra sjelen min eller mitt over-jeg eller hva vet vel jeg, da jeg så hvordan barneengelen tok over styringen. Jeg begynner nå å tro at han har rotta seg sammen med Fredrik Retsel for å endre både fortsettelse og avslutning på denne historien. Selvsagt er det absurd i det hele tatt å innbille seg at to oppdiktede personer kan påvirke det forfatteren selv skaper. Du har rett til å sette et spørsmålstegn ved min mentale tilstand. Du har rett til å slenge boken i veggen og forbanne forlaget som lurte deg til å kjøpe den, eller bibliotekaren som ikke advarte deg da du lånte den.

Og nå prater og prater jeg. Vet du hvorfor? Jo, jeg hadde ment å fortelle deg – i korte trekk – hvordan jeg hadde tenkt meg at dette skulle ende. Men det er noe som holder meg tilbake. Jeg vet ikke om jeg tør.

Fanken heller. Jeg har tenkt igjen. Hva kan skje dersom jeg gir deg min avslutning? Vil iMacen jeg nå skriver på, velte over fingrene mine og knuse dem? Lite trolig, men dersom så skjer, så har du kanskje allerede lest om det i avisen.

Her er min avslutning: ”Den innbilte bok” blir utgitt og spredd over hele verden – men dette blir Retsel-familiens siste suksess. De 12 ambisiøse sønner må på grunn av forskjellige omstendigheter innse at målene de satte seg, var plassert for høyt, så de returnerer mer og mindre duknakket, en og en til sin biskoppelige far og innrømmer sine nederlag. Han tar nederlagene med den fatning bare en pappa kan makte. Men da Simon vender seg til heroinen igjen og lar den drepe seg, og da kronprins Judas brått blir kastet ut av den kongelige familie fordi han misforstår en situasjon der dronning Olgas underliv er blottet, ja da mister nok pappa Retsel mye av troen på meg, Gud og seg selv. I siste avsnitt begynner de 11 gjenlevende sønnene å vokse seg til normal størrelse for unge menn i deres alder. Så går de ut i verden for å bli helt vanlige samfunnsborgere, mens Fredrik Retsel fortsetter å gå sine daglige turer i bydelen med sine seks innbilte hunder. Kanskje siste bilde er en solnedgang og at både sønner og far går mot den. Kanskje er det musikk også. Uansett: Slik endte historien om Fredrik Retsel, hans liv og hans familie.

Hvordan jeg har åpnet utgangsdøren for engelen Eberhardt von Due, mens alt dette foregikk? Et veldig godt spørsmål som kanskje er kilden til den forvirring jeg opplever nå. Jeg lot ham bare forsvinne da sønnenes luftslott begynte å rase sammen. Jeg lot ikke barneengelen få anledning til å fremsi så mye som et aldri så lite ”adjø”, før han forsvant. Jeg nevnte ikke med ett ord at han eventuelt hadde gjort tilstrekkelig til å få endret sin status fra fallen engel til reinsatt engel.

Og akkurat dette siste tror jeg er kjernen i mitt dilemma. Jeg var litt for kjapp for ham da jeg skrev historien første gang. Han oppdaget ikke at han var ute av historien før han bare var en fossil i hodet mitt, og da var det forsent for ham å gjøre noe med det. Men han visste at jeg måtte gjennomskrive hele historien minst en gang. Og da kunne han slå til. Hvilket han har gjort.

Jeg kaster ikke inn noe håndkle, fordi det er en klisjé, men jeg aksepterer at jeg har tapt. Og hva skal jeg gjøre med det? En nærliggende og fristende tanke er å lagre alt jeg har skrevet så langt, og la det bli med det. For det som følger, vil ikke være mine tanker og ideer. Jeg vil bare være en skrivemaskin for Eberhardt von Due, eventuelt hans overordnede. Og hvordan skal vi ordne honorarfordelingen da?

Men så er det nysgjerrigheten min. Dersom jeg ikke påtar meg rollen som skrivemaskin, vil jeg aldri få svar på hvordan alt dette vil ende. Joda, jeg har laget min egen slutt som kan være grei nok. Men det er bare en laget slutt. En slutt som kun eksisterer i hodet mitt. Hva med den slutten som er virkelighet i den virkeligheten jeg har skapt? Er det ikke rimelig at jeg får være med på den også? Uansett hvem det er som regisserer den?

* * *

(For å forvirre og kjede deg ytterligere, må jeg legge til denne parentesen. Beklager, men det er nødvendig.

Jeg skrev for få avsnitt siden at jeg gjennomskrev denne historien ett år etter at jeg trodde den var avsluttet. I nåværende skrivende stund, er dét 11 år siden. Denne historien har levet sitt eget liv som en tekstfil på mine Mac’er. Nå - i 2012 - har jeg nok en gang gjennomskrevet historien og gjenopplevd den besynderlige virkeligheten jeg startet i 1998. Dette fordi jeg ønsker å gjøre den til en ebok.

Det besynderlige er at livet i denne virkeligheten fremdeles er like levende, og fremdeles gir meg nye overraskelser.

Akkurat nå er jeg like spent på fortsettelsen som jeg håper du er. Sprøtt, men sant.)

Oppdager en lek

Det har gått tre måneder, det er tidlig i april og solen har nok en gang sprutet liv inn den lille byen, den stille bydelen og de mange besynderlige innbyggerne. Hagen rundt huset med tårnet er ikke blitt stelt denne våren fordi huseieren har hatt andre gjøremål. Han har tilbragt disse tre månedene i total konsentrasjon over et manus han tror – eller kanskje til og med vet – vil gjøre noe med mange menneskers religiøsitet. Fredrik Retsels hode har ikke hatt plass til andre tanker enn de som har dreid seg om Den innbilte bok. Det bærer han nå sterkt preg av. Den pistrete hårkransen hans er blitt tre måneder lenger og henger slapp og fet ned på de nå enda tynnere skuldrene hans. Den beskjedne skjeggveksten hans har produsert et helskjegg en 15-årig pubertal guttunge ville vært stolt av, men som ville fått en voksen mann til å skjemme seg. Fredrik Retsel lukter dessuten ikke godt. Det skyldes at han ikke har kastet bort mange minutter i dusjen dette kvartåret, og at t-skjorten hans har historiske minner fra adskillige hurtigmåltider.

På bordet foran ham er den uleste manusbunken blitt tynnere og tynnere, mens den leste bunken har vokst tilsvarende. Mens han har lest, har han gjort notater på ruteark, linjeark, avissider, plastomslag, matpapir og i det hele tatt alt i nærheten som kulepennen har kunnet risse den knudrete håndskriften hans på.

Hver kveld når faren har veltet seg av kontorstolen og ned på madrassen som tidlig i dette halvåret ble plassert ved siden av ham, har Matteus kommet stille inn i arbeidsrommet. Han har ikke behøvd å være stille – han kunne gjerne ha kommet i spissen av et søtt, men surt spillende skolekorps med drillpiker, uten at pappa Retsel hadde våknet. Hodet hans hadde ikke plass til å reagere på andre forstyrrelser enn feil i den teksten han nå lever for. Men Matteus er en omtenksom sønn. Han lister seg inn, lytter til farens pust og samler de mange notatene som ligger stablet mellom bunkene av lest og ulest. Disse har han tatt med seg inn på sitt eget rom der Mac’en alltid er klar til innsats med Den innbilte bok på skjermen. Så har han gjort de endringer notatene har instruert ham om.

Også den fungerende daglige leder av Den innbilte kirke på nettet – Eberhardt von Due – har vært en del av inventaret på arbeidsrommet disse månedene. Barneengelen har vært en svært taus kirkeleder. Heller ikke han har ønsket å forstyrre den voldsomme aktiviteten som har foregått bak de fete fjonene til biskopen. Arbeidstidsbestemmelsene for engler er ikke utarbeidet i henhold til landets arbeidsmiljølov, men så drives antagelig også engler av annen energi enn de mennesker de er satt til å ha samkvem med.

Eberhardt von Due tilbringer nettene på tårntaket. Da står han på gelenderet med vingene utspilt, slik at vinden kan lufte ut den innestengte lukten som fjærene hans har plukket opp i løpet av arbeidsdagen. Eberhardt sover ikke mens han står på gelenderet. Ikke fordi han er redd for å deise rett i bakken og bli en enda mer fallen engel, men fordi han ikke trenger det. Han bruker i stedet natten til å forberede seg på den gjenkomsten han vet vil komme.

Når morgenlyset trenger inn i hodet hans, slår han noen dovne slag med vingene og seiler stille ned gjennom tak og vegger. Ikke en gang en engel ville ha dristet seg til å presse seg ned tårnluken fordi den antagelig ville ha revet av ham både vinger og kjortel.

Så går han til kjøkkenet, trakter en stor kanne kaffe og smører tre brødskiver med smør og honning. Dette bærer han inn på arbeidsrommet, fyller et kaffekrus som har størknede rester av gårsdagens kaffe i bunnen, og setter krus og tallerken med brødskiver på den ledige plassen mellom lest og ulest. Så stryker han over Fredrik Retsels sovende ansikt med en vingespiss og setter seg til ved Mac’en for å ta seg av dagens innkommende e-post til Den innbilte kirke.

Fredrik Retsel våkner som følge av vingeberøringen. Han sier aldri noe når han flytter kroppen sin fra madrassen til stolen, men tygger i seg brødskivene og suger i seg kaffen. Så begynner han å lese og notere.

Når biskopen sent på kvelden velter seg ned på madrassen igjen, grynter han fordi han er støl i kroppen og oppblåst i hodet. Det tar Eberhardt von Due som et ønske om ”god natt”, slik at han kan ta vingene fatt og innta gelenderet på tårnet igjen.

* * *

Når det nå har gått tre måneder, er også Eberhardt von Due blitt preget av sin noe spesielle arbeidssituasjon der ingen kommuniserer ved hjelp av lyd. Vingene hans er til tross for at de blir grundig luftet hver natt, blitt blassere. Og han har kommet i fjærfelling før tiden. De siste kveldene har Matteus når han skal hente dagens notater, først måttet måke sammen de mange fjærene som har ligget rundt Eberhardts stol – lik hårhaugen som ligger rundt en frisørstol ved endt arbeidsdag. Eberhardt von Due som vanligvis har fjærfelling senhøstes, har sett på avfjæringen med bekymring, men det har beroliget ham at nye fjærskudd har stått klar når gamle fjær har falt av. Han har derfor overfor seg selv forklart fellingen med stort arbeidspress.

For stort arbeidspress har Eberhardt von Due hatt. Den innbilte kirke får nå flere e-henvendelser enn noen gang tidligere. Mange av henvendelsene er dessuten slik formet at de ikke kan kobles direkte til et ferdigsvar. Da må engelen skrive et svar han finner i sitt eget hode. Det opplevde han som skremmende i begynnelsen av sin tid som fungerende kirkeleder, men etter et kvartår er han trygg på at det han svarer, ville blitt godkjent av Fredrik Retsel selv.

Tidlig i sin karriere som fung. led. fikk han denne e-henvendelsen fra Tristan, 13:

”Er det sant at Gud straffer de som leker med sin egen tiss?

Ikke si til noen at jeg har spurt.

Hilsen Tristan 13 år”

Eberhardt von Due var på daværende tidspunkt ikke så godt kjent med det store biblioteket med standardsvar, så han lette i mange timer etter noe som passet, uten å finne det. Derfor skrev han:

”Hvorfor vil du leke med din egen tiss? Det må da finnes mye annet som er morsommere å leke med enn urin?”.

Så kom han til å tenke på at han kanskje hadde misforstått spørsmålet. Som barneengel hadde han alltid vært svært diskre overfor de barna han følte trengte engelvakt. Da hadde han på god avstand sett at noen svært små barn faktisk lekte med sin egen avføring – en oppdagelse som opprørte ham og gjorde ham kvalm for første gang. Men han hadde aldri opplevd at barn lekte med sin egen urin – antagelig fordi urinen er såvidt flyktig at den ikke gir barnet noen kreative utfordringer. Eberhardt fikk derfor et sterkt behov for å spørre den dypt konsentrerte biskopen om råd.

-Fredrik, sa han forsiktig. Men kontakt ble ikke oppnådd. Han prøvde igjen og la på et ørlite utropstegn.

-Bare fyll opp kaffekruset mitt, svarte Fredrik Retsel uten å heve blikket fra bokstavene.

-Hvorfor vil en 13 år gammel gutt leke med sin egen urin? spurte engelen.

-Her må vi konkretisere utsagnet bedre, svarte Fredrik Retsel.

-Jeg kan knapt nok gjøre det mer konkret. Guttungen lurer på om Gud vil straffe ham for å leke med sin egen urin. Jeg forstår ikke dette. Hva skal jeg svare ham?

-Jeg lager noen punkter og setter inn opplevelser fra mitt eget liv, svarte Retsel.

-Har du lekt med din egen urin?

Retsel våknet og hevet blikket og traff de usedvanlig blå øynene til engelen:

-Lekt med hvafornoe?

-Din egen urin?

-Er det slike tanker som romsterer i hodet på en engel?

-Nei egentlig ikke. Men det er en gutt som spør om Gud blir sint dersom gutten leker med sin egen tiss. Jeg vet ikke hva jeg skal svare.

-Hvordan skal jeg bli ferdig med dette manuset dersom du stiller slike vanvittige spørsmål? svarte Fredrik Retsel og hadde nok ønsket å legge på minst to utropstegn dersom han hadde orket det.

-Nei, jeg bare lurte..., sa engelen og ble litt trist i de usedvanlig blå øynene. Han ville gjerne svare Tristan, 13 år, på en skikkelig måte. Noe svar fra kirkelederen skjønte han at han ikke ville få. Så han arkiverte den undrende gutten til Fredrik Retsel hadde veltet seg ned på madrassen for kvelden, og da Matteus kom listende inn – uten skolekorps – vinket Eberhardt von Due ham til seg med en vinge som på den tiden ikke felte fjær.

-Vil du se på dette, hvisket han og klikket fram Tristans spørsmål på skjermen.

Matteus leste og himlet med øynene:

-Javel, hva er problemet?

-Hvorfor vil gutten leke med urinen sin?

-Urinen sin?

-Ja, han lurer jo på om Gud vil straffe ham dersom han leker med tissen.

-Tristan har oppdaget onani, svarte Matteus.

-Oppdaget hva?

-Driver ikke engler med det?

-Med hva?

-Onani.

-Er det noe man røyker?

-Engler driver altså ikke med onani, konstaterte Matteus og kvalte en latter. Han fortsatte og ble belærende i stemmen:

-Det dreier seg om sex, om å stimulere kjønnsorganene slik at man oppnår en kortvarig seksuell nytelse.

-Og den nytelsen får man ved å leke med urinen sin?

-Nå må du holde opp med den urinen. Gutten snakker om tissen sin, om penisen sin, om pikken sin. Skjønner?

-Leker han med penisen sin? Har han ingen andre å leke med? Har han ingen venner? Er det det som er problemet?

Matteus klarte ikke å kvele latteren. Den var på langt nær så trillende spektakulær som Eberhardts latter, likevel rant den ut i det halvmørke rommet og traff også Fredrik Retsels trommehinner. Men biskopens hode ignorerte lyden. Matteus tok seg sammen og hvisket igjen:

-Har ikke engler noe sex-liv?

-Nei vi har bare ett langt ett.

-Et langt hva da?

-Ett langt liv.

-Nei, jeg mener om dere har et sex-liv, altså om dere setter pris på seksuell nytelse som oppstår når man stimulerer kjønnsorganene.

-Kjønnsorganene?

-Ja, altså....Matteus måtte tenke seg om:

-Jeg kan ikke si at jeg har sett at du har vært på do og pissa, men har du en pikk?

-Bør jeg det?

-Det er egentlig det samme for meg, men dersom du har en og ikke vet hva du skal bruke den til, så synes jeg det høres trist ut.

-Hvor bør denne pikken befinne seg?

-Vanligvis i skrittet.

-Så den kan befinne seg andre steder?

-Neinei, jeg forsøkte å være morsom. Den er alltid i skrittet.

Eberhardt von Due slo noen slag med vingene for å frigjøre seg fra stolen, trakk opp sin hvite kjortel, og stirret på skrittet sitt. Han hadde et spent uttrykk i ansiktet.

Matteus syntes situasjonen var ubehagelig, men han var likevel nysgjerrig og utbrøt:

-Jøss, har du ikke underbukse på deg?

-Underbukse?

-Nei, glem det. Der har du tissen din, pikken din, penisen din, sa han og pekte på et nakent lite spebarnsorgan mellom engelens hvite og noe overvektige lår.

-Den hudfolden der?

-Ja, du kan kalle den det.

-Er det den hudfolden Tristan driver og leker med?

-Ja.

-Finnes det ikke annet som er mer morsomt å leke med?

-Sikkert, men det gir ikke samme effekt.

-Og hvordan leker man med en slik hudfold?

-Nei oppriktig talt, det får du finne ut selv. Jeg vil bare gi deg ett godt råd: Ikke lek med den når andre er tilstede.

-Kan denne hudfolden altså fremprovosere negative reaksjoner hos andre?

-Både negative og positive faktisk, men det vil uansett bli oppfattet som upassende dersom du begynner å leke med den når andre ser på. Den vil nemlig vokse.

-Vil hudfolden vokse?

-Kan du ikke bare finne ut av det selv?

-God idé. Jeg tror jeg venter med å svare på spørsmålet fra Tristan til jeg har sjekket denne hudfolden som til og med kan vokse. Tusen takk Matteus. Dette var veldig spennende.

En uke senere svarte Eberhardt von Due på Tristans spørsmål:

”Kjære Tristan.

Alle har en tiss – selv engler har det – og det er Gud som har laget den. Gud har også laget den slik at du kan ha glede av å leke med den, Gud vil derfor ikke bli sur på deg om du hygger deg litt med den. Men ikke lek med den når det er andre til stede. Selv om alle mennesker av og til leker med tissen sin, så er det mange som blir irritert om de ser at du gjør det. Dette er mennesker som ikke har forstått at Gud også har stor sans for latter, glede og nytelse.

Hilsen

Eberhardt von Due

Fung. kirkeleder”.

Eberhardt kunne også ha beskrevet sin egen erfaring vedrørende de nyoppdagede følelser som hudfolden kunne gi ham. Han kunne ha beskrevet sin store undring da folden virkelig vokste et par centimeter slik Matteus hadde påstått, og at den faktisk påførte ham en merkelig yr glede når han hadde fingret med den en stund. Men han innså heldigvis at disse erfaringene kun tilhørte ham selv og ikke ville være nyttig informasjon for en 13-åring.

Likevel: Han måtte dele sin glede med noen, og forsøkte forsiktig å bringe temaet på bane overfor Retsel, men biskopen var så langt inne i sitt eget hodes univers at trivielle onani-opplevelser ikke nådde fram. I stedet fikk Matteus være mottager av den store glede en kveld sønnen som vanlig kom inn for å hente den sovende fars etterlatte notater.

-Nå kan jeg det, hvisket Eberhardt von Due.

-Hva er det du kan? svarte Matteus. Han hadde forlengst arkivert samtalen de to hadde hatt flere kvelder i forveien, utenfor brukshukommelsen.

-Leken. Tisse-leken.

-Tisse-leken?

-Ja, den du fortalte meg om. Den er fin...eller morsom...nei, glad. Jeg vet ikke, men den er veldig god.

Også Matteus var hele døgnet langt inne i sitt hode, men der inne var det langt ryddigere enn i farens, selv om de arbeidet med det samme. Langt bak i en skuff merket "Eberhardt”, fant han derfor etter noen sekunder samtalen de hadde hatt, og han ble blygt irritert:

-Men jøsses. Sitter du her ved bordet og drar’n?

-Drar’n? Nei jeg leker. Du sa at Gud hadde gitt oss denne evnen fordi vi skulle ha glede av den, og jeg har oppdaget gleden. Kanskje det er min oppgave: Å lære de andre englene om gleden med tisse-leken?

Matteus stønnet:

-Ja, det skulle tatt seg ut. Jeg kan allerede se for meg det snille søndagsskolebildet av en engel som passer på to små barn ved elvebredden, mens han onanerer på harde livet. Han vil jo bli satt inn som pedofil!

-Hysj, ikke så høyt. Englen vil selvsagt leke i det skjulte. Du sa jo at det var nødvendig. Engler trenger også litt adspredelse og hygge, det er ikke alltid så rasende festlig å sveve som snille voktere bak mennesker som ikke vet sitt eget beste. Om jeg kommer tilbake – nei når jeg kommer tilbake, skal alle få ta del i min kunnskap.

-Du returnerer med en håndverksutdannelse altså.

-Ja, godt sagt – håndverksutdannelse. Jeg skal viderebringe en håndverksutdannelse.

-Kan du ikke heller lære dem opp til å bli elektrikere, det blir på et vis mer i sjefens ånd.

-Elektrikere?

-Ja, du vet ”Fiat lux – bli lys” og så videre. Matteus humret.

-Så-så, svarte Eberhardt von Due og fiklet med hudfolden under kjortelen.

Matteus fnøs stille, rasket sammen farens notater og forlot rommet.

Eberhardt von Due sjekket med venstre hånd innkommende post en siste gang denne kvelden, mens han med et mett smil bedrev håndverk med høyre.

-Nå kommer jeg snart tilbake, hvisket han mot skjermen. Men han må ennå vente noen måneder.

Essens av essensen

17. mai lå skyene lavt over byen, det var yr i luften og temperaturen er slik den skal være denne dagen: 8 grader over vannets frysepunkt.

Eberhardt von Due var irritabel fordi han sent på natten eller tidlig om morgenen – alt etter som hvordan man ser det – var blitt forstyrret oppe på tårngelenderet av alt rabalderet nede på gatenivå i boligfeltet. Barn har syklet rundt med blikkbokser skramlende etter seg og med 17. mai-blåser som ikke har klart å overdøve tuting og motorrusing fra russebiler og – busser, og kåte, hese skrik fra de blå- og rødkledde inne i og halvt utenfor doningene.

Matteus lo av ham da engelen påstod at det var feil å feire Grunnloven og ytringsfriheten ved å ytre så støyende. Selv satte Matteus pris på barnas og russens bråk – det bragte fram ikke altfor fjerne minner om egen feiring. Han hadde iført seg mørk dress, hvit skjorte og en stor 17. mai-sløyfe på venstre side av brystet og fikk også etter å ha overhørt sure kommentarer, festet en tilsvarende sløyfe på Eberhardt von Dues bryst. Men ingen av dem hadde til hensikt å gå ut for å overvære den lokale feiringen av dagen. Matteus fordi han hadde mye arbeid å gjøre med alle notatene Fredrik Retsel hadde gjort dagen i forveien. Eberhardt von Due fordi han ikke ønsket å spre forvirring – engler som tilskuere til barnetoget, har en tendens til det.

Om Fredrik Retsel skulle delta i feiringen, var det ingen av dem som i det hele tatt vurderte. Biskopen ante knapt nok hvilket år det var. Hodet hans levde kun for manuskriptet. Han så ikke en gang opp da Matteus spurte ham om han ville komme inn i stuen og se TV-overføringen fra hovedstaden med kongefamilien på balkongen.

-Hvorfor i all verden må han ha den fjollete flosshatten, spurte Matteus med en latter bak ordene, da et nærbilde viste kronprins Judas oppstablet mellom Kongen og dronningen.

-Han må ha den å vinke med. Hadde han ikke hatt den i hånden når han vinker, ville ingen ha sett at han vinket, forklarte Eberhardt kort. Han var fortsatt sur.

En halvtime senere gikk de hver til sitt. Engelen visste at det var mange spørsmål å svare på, og Matteus visste at det tok sin tid å tolke farens stadig mer uleselige håndskrift.

Det var under arbeidet med dette, at tanken slo Matteus: Det enorme manuskriptet faren arbeidet med, var essensen av alle verdens kjente religiøse skrifter etter at de var kjørt gjennom menings-kvernen. Hva om han tok dette resultatet og kjørte det gjennom kvernen en gang til? Bare for moro skyld?

Han la farens notater til side, kopierte den store filen inn på en kraftigere datamaskin der kvern-programmet var installert, og satte i gang prosessen. Så fortsatte han arbeidet med notatene og glemte kverningen i noen timer. Helt til den kraftige computeren som hadde mumlet i bakgrunnen, ga fra seg et pip og tente den tilhørende monitoren. Matteus snudde seg mot den og leste:

”BrainMill 1.0 ready. Press ”OK” to read the result”.

Matteus flyttet musepekeren til ”OK” og trykte. To ord kom opp på skjermen:

”Gud ER”.

Matteus forsøkte å rulle skjermbildet for å lese det som han antok måtte stå under overskriften. Men det var ikke mer. Overskriften var budskapet.

-Gud er? Javel? Skal det være essensen av essensen, mumlet han overrasket.

-Åh, nå har jeg det, sa han høyere, mens et lett fandenivoldsk glis smurte seg utover ansiktet hans:

-Jeg har funnet en bug i det fantastiske programmet til Taddeus og alle datanerdene hans! Herlig! Han kommer til å rødme helt ned i tåneglene når jeg viser ham det!

Han ropte på Eberhardt von Due som i løpet av ettermiddagen var blitt i adskillig bedre humør fordi dagens spørsmål hadde vært enkle å besvare, og som derfor inntok rommet i smilende glideflukt med 17. mai-sløyfen flagrende på brystet.

-Nå kan vi endelig erte Taddeus! sa Matteus med vellyst og pekte på skjermen:

-Jeg har funnet en feil i BrainMill. Disse to ordene er det eneste den klarte å spytte ut etter å ha kvernet seg gjennom hele manuset mitt. Er det ikke tøft?

Eberhardt von Due så på skjermen med smilende øyne og smattet:

-Tøft? Hvorfor det?

-Skjønner du ikke? Gud ER? Skal det liksom være den innerste kjerne av all tro? Taddeus har driti på draget! Det er tøft.

Eberhardt sendte ut noen latterperler og svarte:

-Du er så søt når du blir ivrig! Men beklager: I henhold til fasiten, har Taddeus nok en gang bevist at han er genial.

-Genial? Fasiten? Mener du at dette er kjernen av all tro?

-Javisst.

-Og du visste det hele tiden?

-Selvsagt.

-Men hvorfor i huleste har du ikke fortalt det? Da hadde vi spart en helvetes masse arbeid.

-Ville du ha trodd meg, dersom jeg før dere satte i gang dette prosjektet, hadde sagt at alt koker ned til ”Gud ER”?

Matteus skulle til å svare irritert, men klappet igjen munnen, senket blikket og tenkte. Så blåste han ut luft og svarte litt mer ydmyk:

-Tja…nei. Nei, jeg ville ikke ha trodd deg. Selv om du er en engel.

Så våknet han av funderingene:

-Men dette må vi fortelle pappa! Nå har han sittet i fire måneder og jobbet med noe som bare skal ende ut i to ord!

Eberhardt von Due krysset de lubne armene sine over brystet, smilte og ristet på hodet. Det blå blikket hans stod rett inn i Matteus sine øyne:

-Vi skal IKKE si noe til Fredrik. Den innbilte bok kan ikke bare inneholde to ord. Den må også vise veien til de to ordene. Det er hva Fredrik har drevet med i fire måneder, og skal fortsette med til veien er anlagt.

-MÅ du alltid ha rett? spurte Matteus.

-Javisst, svarte engelen og fløt tilbake til arbeidsrommet.

Helt ferdig

Så hadde det passert to nye måneder i tidens flod og det var dampende het juli – nærmere bestemt om formiddagen den 10. juli. De fleste vinduene i det retselske hjem stod på vidt gap for om mulig å skape en illusjon av gjennomtrekk. Eberhardt hadde akkurat kommet ned fra tårnet der han hadde stått en times tid på rekkverket med utspilte vinger for å få luft inn på kroppen. Han hadde selvsagt også benyttet timen til å leke litt slik han nå gjorde stadig oftere. Men heldigvis var det ingen som kunne se den lille bevingede skikkelsen på tårntaket høyt over den øvrige bebyggelsen i bydelen. Langt mindre kunne noen se hva den lille bevingede lekte med.

På arbeidsrommet satt Fredrik Retsel som vanlig mumlende over papirene. Nå så han ut som en grå haug med knokler, overtrukket med tynt, tørt papir hvorpå det vokste sammenfiltret hår. Fra et annet rom i huset hørtes en radio som sendte Wagners ”Valkyrierittet”. Utenfor det åpne vinduet summet mette humler, harket tørste troster og stønnet en og annen overopphetet bil. En sjelden og fjern barnelatter krydret lydbilde med glede.

I det Eberhardt von Due skal til å sette seg ved skjermen og sortere posten, begynner Fredrik Retsel å hoste hult. Han har ikke gjort annet enn å mumle de siste ukene, så stemmebåndene hans er nesten lammet av slim.

Eberhardt ser skremt på ham:

-Fått noe i halsen?

-Hark hark.

-Vil du ha ny kaffe?

-Frrdi.

-Jeg skjønner ikke hva du sier? Skal jeg hente Matteus?

-Nå rr frrdi! spruter Fredrik Retsel ut av hullet i det sammenfiltrede skjegget. Hullet synes å smile og det gjør de rødkantede øynene hans også. Fingrene på de små hendene hans er som tynne, hvite kvister. Nå legger ham dem flatt på bordet foran seg, så trekker han pusten voldsomt – det piper i bronkiene hans og det knaker i de tynne ribbena. Han retter de smilende øynene sine mot engelens og blikket hans lyser av mett takknemlighet.

Eberhardt von Due slår febrilsk med vingene i ren begeistring og letter fra stolen:

-Matteus!! Skriker han lykkelig:

-Matteus – han er ferdig!! Han er ferdig!

(Nei, nå orker jeg ikke sitte som tilskuer til dette lenger. Du må da se at mannen er i ferd med å dø, Eberhardt!

-Det er jo det jeg sier. "Han er ferdig", sier jeg. Dessuten skal du holde deg borte fra handlingen. Du har den aller beste tilskuerplassen, og jeg fjerner deg derfra dersom du begynner å blande deg inn!

-Så du vet at han er ferdig? Ferdig med livet?

-Jaja! Selvfølgelig er han ferdig med livet for denne gang. Han er jo ferdig med oppgaven sin. Boken er ferdig. Han er ferdig. Nå skal jeg straks vise ham vei inn i tunnelen.

-NEI din englefjert! Du kan ikke la ham dø ennå. Jeg hadde andre planer med ham! Helvete heller, det kan ikke slutte slik!

-Et ukonsentrert tastetrykk til fra deg nå, så flytter jeg deg så langt unna scenen at du bare ser små skygger uten handling!

-Du truer meg altså?

-Ser man det! Du forstår altså såpass? Dessuten: Hvem har sagt at det skal slutte?

-Det er altså ikke slutt?

-Vil det noen gang ta slutt?

-Kan du ikke svare ordent...

-Kutt ut!!)

Engelen Eberhardt von Due flakser henrykt ut av rommet. Bak ham raller Fredrik Retsel med et bredt smil inne i skjegget. Øynene hans er så store og våte og fulle av latter. En neslesommerfugl kommer flagrende inn gjennom det åpne vinduet og setter seg til rette på Retsels nakne, grå isse. Insektets vinger har varm oker grunnfarge og er pyntet med sorte og hvite felt i fronten. Vingekantene er sirlig dekorert med tynt sort broderi og små blå øyne. Fredrik Retsel enser ikke den lille som sitter på den grå issen hans. Han vet ikke at neslesommerfuglen gir det grå bildet han er en del av, et glimt av levende farger. Øynene hans blir sløret og blikket er rettet mot ingenting. Den lille kraften som har vært igjen i ham, renner ut og hodet hans smeller ned i bordplaten. Hodet er så lite og lett at sammenstøtet bare skaper en lyd som om en appelsin treffer treverket. Sommerfuglen lar seg ikke skremme av fallet, men klatrer rolig opp til høyeste punkt og setter seg godt til rette der de lange hårfjonene i Retsels nakke har klart å finne næring til vekst.

Matteus kommer stormende inn i rommet. Han er kun iført en rød shorts som gjør den lille hvite kroppen hans enda hvitere. Han veiver lykkelig med armene og ansiktet under den bustete luggen er et stort smil. Bak ham kommer engelen i glideflukt og med barnelatteren sin trillende inn i rommet.

Matteus griper farens hånd som har lagt seg slapt på gulvet. Han rister den og ler, mens han roper:

-Gratulerer pappa! Gratulerer!

Fredrik Retsels jordiske levninger siger over til motsatt side og deiser i gulvet. Den siste rest av luft fra lungene hans presses ut og lager en ubehagelig rapelyd. Matteus slår av latteren og smilet renner av ansiktet hans:

-Pappa?

-Han er ferdig! Han er ferdig, jubler engelen over ham.

-Pappa, hvisker Matteus og går forsiktig bort til farens hode. Han ser sommerfuglen som nok en gang har forflyttet seg til høyeste punkt - det venstre øret til Retsel. Sønnen legger ansiktet sitt ned til farens og ser smilet i skjegget og blikket som går forbi alt.

-Pappa? skriker han.

-Han er endelig ferdig, sier engelen lykkelig.

-Ferdig med hva da? hvisker Matteus.

-Ferdig med boken. Ferdig med jobben. Ferdig med utdannelsen på dette klassetrinnet. Eberhardt von Due er så glad at han synger setningene, så blir han varmt alvorlig og sier med en stemme som ikke er et barns:

-Gå mot lyset Fredrik Retsel. Gå inn i lyset. Vi sees igjen på den andre siden.

Sommerfuglen retter ut vingene sine og flagrer ut av vinduet.

På det siste arket av det ferdigleste manuskriptet, hadde Fredrik Retsel rablet ned to ord:

”Gud ER”

Opprydning

Det var Eberhardt von Due som tok seg av alt det praktiske. Som barneengel hadde han et visst innblikk i hva som måtte ordnes ved dødsfall. Han hadde tross alt en rekke ganger hjulpet barnesjeler inn i tunnelen, og samtidig erfart all aktiviteten rundt den sjelløse barnekroppen.

Eberhardt regnet ikke med å få hjelp fra Matteus som ikke hadde annet å gi enn næring til sin egen sorg. Matteus satt med farens hode i fanget sitt og strøk de små hendene sine over det grå ansiktet. Matteus sin røde shorts utgjorde en fargerik pute for det døde hodet. Flere ganger mumlet han:

-Ser du meg, pappa? Og veivet bort Eberhardt med en snørrvåt neve da engelen forsøkte å lukke den dødes øyne.

Eberhardt von Due var svært effektiv. Han ringte til en lege som lovet å komme så snart han hadde tømt venterommet for pasienter. I ventetiden tok Eberhardt for seg Fredrik Retsels siste notater, logget seg inn på Matteus sin Mac og foretok de siste endringer på Den innbilte bok. Deretter overførte han hele det massive manuset til sin egen Mac. Det var ikke typografert og framstod som 850 sider med råtekst. Deretter gikk han inn som webmaster på Den innbilte kirkes hjemmeside, la ut hele manuset med en link fra følgende nyhetsoppslag:

"Grunnleggeren er død

Klokken 14.20 den 10. juli døde biskop Fredrik Retsel med et smil om munnen i sitt hjem. I et halvt år har biskop Retsel arbeidet sammenhengende med Den innbilte kirkes egen bok - Den innbilte bok. Arbeidet tok alle hans krefter. Men på nevnte dato og klokkeslett hadde han kommet til veis ende - både med boken og med dette livet. For at flest mulig skal få ta del i hans tro, blir råteksten til boken lagt ut her (link til manuset). Teksten kan fritt lastes ned og oversettes til ønsket språk. Bruk denne oversettermotoren (link til Taddeus sin geniale oversetter). Manuset kan spres videre uten begrensning, og om ønskelig utgis i bokform så lenge utgiveren ikke beregner seg fortjeneste av utgivelsen. Det er slik Den innbilte kirkes grunnlegger - Fredrik Retsel - ville ha gjort det for å nå ut til alt og alle med sin universelle tro.

Fredrik Retsels sjel er nå i den virkelige virkelighet. Men kroppen hans skal bli til støv på Guds alter.

Eberhardt von Due

Fung. kirkeleder" .

Deretter skrev Eberhardt en e-post med henvisning til hjemmesiden og arrangerte en masseutsendelse til landets nyhetsredaksjoner. Mens han arbeidet, holdt han hele tiden øye med Matteus som etterhvert ble roligere i sin sorg.

Da legen kom og forsiktig antydet at den døde i det minste burde bli flyttet til den uoppredde madrassen på gulvet, kysset Matteus sin far på pannen, tørket de små hendene sine på shortsen og skjøv forsiktig ned den dødes øyelokk over det tomme blikket. Deretter lot han legen og Eberhardt flytte liket. Eberhardt hadde for anledningen iført seg en alt for lang slåbrok for å skjule vingene sine. Noe som skulle få legen til senere å omtale det pukkelryggede mennesket som hjalp ham da han konstaterte Fredrik Retsels død, som en umåtelig trist og grotesk kombinasjon av en transvestit og Ringeren fra Notre Dame.

Men dette ga han ikke uttrykk for da han raskt foretok de nødvendige undersøkelser og konstaterte at Fredrik Retsel på naturlig måte hadde forlatt denne verden, og at dødsårsaken trolig var en massiv hjerneblødning som følge av langvarig arbeid og lite hvile. Han skrev ut dødsattesten, lot Eberhardt som representant for de etterlatte, få en kopi og spurte deretter hensynsfult stille om han skulle være behjelpelig med å kontakte prest og begravelsesbyrå.

-Fredrik Retsel trenger ingen prest fordi han er en selv. Og de etterlatte trenger ingen annen prest enn Fredrik Retsel, svarte Eberhardt von Due og unngikk behendig å svare på forespørselen om begravelsesbyrå.

Da legen hadde gått, traktet Eberhardt en stor kanne kaffe som han tok med seg inn på arbeidsrommet, og serverte Matteus som satt duknakket og stirret på sitt faderlige opphav.

-Matteus, sa han så stille som bare engler kan:

-Nå må jeg forlate deg en kort stund for å gi brødrene dine det budskapet som er trist for dere, men godt for Fredrik.

Matteus nikket slapt uten å forstå.

Engler kan ikke bare snakke stille på englers vis. De tilhører ikke denne virkeligheten og behøver således heller ikke sjekke togtider og korresponderende busser for å planlegge en ferd fra A til B. Det ene øyeblikket er de på A, og det neste er de på B, eller C, eller D og så videre. Eberhardt mente det var riktig å besøke kronprinsen først.

Judas

Kronprins Judas lå henslengt på en spesiallaget og rimeligvis svært liten solseng på Slottets balkong - rett utenfor døren han og foreldrene gikk ut av når de skulle vinke til barnetoget på nasjonaldagen. Han hadde gitt streng beskjed om at han ikke skulle forstyrres - ikke fordi han hadde behov for å føle ensomheten, men fordi han syntes det var stas å ligge splitter naken på slottsbalkongen. Og han syntes ikke det var like stas å bli beglodd av den hengslete stuepiken eller av den småfete koldjomfruen som hadde vist seg å være langt fra kold.

Han hadde benyttet balkongen som åsted for soltilbeding hele sommeren. Den lille kroppen hans var blitt lekkert brun uten skjemmende spor etter badebukse, og huden glinset av svette og solkrem. Han hadde kun på seg solbriller og han leste i en roman av Kurt Vonnegut, "Tidsskjelv". Av og til tok han en slurk av en ølboks, og når en boks var tom, hentet han en ny opp av kjølebagen som stod bak solsengen. Når blæren hans som følge av inntaket, ynket seg sprengt, reiste han seg og gikk bort til sluket som sørget for å holde balkongen fri for regnvann. I løpet av den tørre sommeren hadde gardistene på vakt foran Slottet mer enn en gang undret seg over hvorfor det sildret i overvannsrøret ned fra balkongen.

Judas hadde det i det hele tatt riktig bra, selv om han ikke helt forstod alle de litterære krumspring Vonnegut gjorde i sin inntil da siste roman. Likevel fant han den underholdende nok til å fortsette lesingen. De gangene han ble sliten i øynene eller hodet som følge av lesing og øldrikking på balkongen denne sommeren, hadde han gått bort til gelenderet, løftet seg opp på tærne og kikket ned på turistene som tilsynelatende fotograferte fasaden ustanselig. Han visste at noen av fotografene ved å granske fotografiet sitt ekstra godt, ville kunne se overansiktet hans over gelenderet, samt den lille penisen hans som han lurte ut mellom grenene på smijernsrekkverket. Tanken moret ham.

Men denne ettermiddagen var det for varmt selv for turistene, og nede på Slottsplassen hørte han stadig vekk klasket av en gardist som stupte bevisstløs i asfalten. Han trodde derfor at stemmen han hørte, tilhørte en eller annen gardist som nettopp hadde kommet på vakt:

-Det er varmt i dag?

Da Judas ikke reagerte, gjentok stemmen utsagnet. Kronprisen løftet irritert blikket fra boken og bestemte seg for å be gardesjefen få vaktsoldatene til å dempe volumet seg i mellom. Men tanken forlot hodet hans uten spor da han så farens assistent - Eberhardt von Due - stående på balkonggelenderet med utslåtte vinger. Judas kjente selvsagt til den uvanlige assistenten og hadde også truffet barneengelen ved en anledning. Han syntes det var en passende om enn uvanlig assistent, men hadde latt seg irritere av Eberhardts stadige latterutbrudd. Nå ble han overrasket over å se ham og deretter litt engstelig:

-Jøss er det deg! Kom deg ned fra gelenderet! Om noen turister fotograferer fasaden nå, så får de hjerteproblemer når de får bildet tilbake fra laboratoriet, hvisket han med utropstegn (og glemte selvsagt hvilke problemer han hadde påført de som hadde sett et overansikt og en bitteliten penis på de bildene de fikk fra laboratoriet).

Eberhardt von Due slo noen dovne slag med vingene og landet ved siden av solsengen. Han torte ikke sette seg på den - til det var den for liten. Han kremtet, ristet på de gule krøllene og sa med en stemme som ikke var lik den som tidligere hadde irritert Judas:

-Det har skjedd noe gledelig trist.

Judas la Vonnegut-romanen i fanget for å tildekke det lite majestetiske området, tok av seg solbrillene og myste mot de blå øynene til engelen:

-Gledelig trist?

-Din far har kommet til veis ende med boken og med livet.

-Er Den innbilte bok ferdig? Judas hadde gledet seg til å lese farens bruksanvisning for en ny tro. Han hadde faktisk planer om å konvertere til Den innbilte kirke og skape rabalder i kongeriket.

-Ja.

-Men så sa du....?

-Fredrik har også kommet til veis ende. Han døde med et smil om munnen da han hadde fortalt meg at han var ferdig. Og det var han.

-Døde?

-Ja, mennesker dør vet du.

-Men ikke pappaer?

-Jo, dessverre.

-Så pappa er død?

-Ja, jeg kom først til deg med dette glade og triste budskapet. Du er tross alt kronprins.

-For all del....men ....død?

-Det er bare et ord - en negativ beskrivelse av en positiv overgang til noe bedre, som igjen medfører gjenfødelse og nye utfordringer. Du vil komme til å treffe ham igjen på den andre siden.

Eberhardt von Due merket selv at han gled over i en belærende tone. Mens Judas stirret uforstående på ham, grep engelen en ølboks fra kjølebagen, åpnet den som om han var spesialist (hvilket han ikke var, som barneengel hadde han aldri åpnet en ølboks tidligere, langt mindre drukket innholdet av en slik boks) og tømte den i seg. Han så seg forundret rundt og rapet langt. Kronprinsen reagerte ikke på engelens ølinntak, nå så Judas kun bilder inne i hodet sitt. Han så pappaen sin i forskjellige situasjoner - de fleste situasjonene utspant seg på pappaens arbeidsrom - og noen få da han hadde gått tur med pappa og de seks innbilte hundene. Ingen av bildene han så, var negative. Pappa Fredrik hadde alltid vært deltagende og nær, selv om hodet hans til tider var langt borte.

Judas, som i løpet av denne soldagen hadde bælmet i seg åtte halvliter-bokser øl, var sentimentalt sett lett antennelig. Han kjente inne i hodet sitt at han burde ha begynt å gråte, men han klarte det ikke. At pappa var død, var så stort og svart at han ikke fikk presset det inn i bevisstheten sin. Det ble bare liggende utenfor å banke på og det gjorde ham gal av sorg.

I løpet av Slottets historie - det ble tatt i bruk i 1849 av daværende kong Carl Ronny - hadde vegger, gulv, tak og trapper opplevd det meste. Heldigvis kan ikke interiør snakke, sier mange, mens andre er lei for at så er tilfelle. Men det interiøret fikk oppleve den 10. juli - om ettermiddagen - dette året, hadde interiøret trolig aldri opplevd før. Ikke de ansatte heller, selv om ingen av dem hadde vært ansatt der helt siden 1849.

Den hengslete stuepiken som flere ganger hver dag gløttet forsiktig på gardinene foran balkongdørene for å se på den deilige lille kronprinsen der han stadig brunere lå badet i svette og solkrem, besvimte da han plutselig rev opp døren og stormet naken inn i rommet. Hoffmarskalken som Judas vanligvis ufint omtalte som hoffnarren, mistet alle papirene sine da kronprins Judas smatt mellom bena hans, og koldjomfruen som av og til delte plassen til stuepiken ved balkongvinduet, ble så het da hun så den nakne kronprinsen rase forbi, at hun måtte innom kottet under trappen for å leke med seg selv. Heldigvis ble alle så oppslukt av synet av den nakne kronprinsen at de ikke la merke til den nå ganske berusede barneengelen som kom i lav glideflukt etter ham.

Nei dette hadde ikke Slottets interiør opplevd før og heller ikke kong Gunnar. Han satt og løste kryssord på sitt kontor ("Monarki som begynner på k og slutter med dømme på ti bokstaver?") da han hørte raske, nakne føtter på Fuglerommet utenfor døren. Han la veldrevent kryssordet under en haug med søknader til Kongens fortjenstmedalje, byttet ut kryssord-blyanten med en kongelig fyllepenn i gull og med Gunnars monogram i hvitt gull, og så forsøksvis stresset opp.

Kong Gunnar visste at kronprinsen hadde oppført seg svært ungdommelig hele sommeren (egentlig var han misunnelig på sin adoptivsønn og skulle gjerne ha satt ut en solseng, en kjølebag med øl og ha hygget seg sammen med ham, men så var det etiketten. Den forbannende etiketten og alt kontorarbeidet), og syntes det var et sunnhetstegn. "Han vil bli en monark passende til sin tid", hadde han sagt da dronning Olga hadde ymtet frampå om at sønnen kanskje drakk for mye øl, og at solen kunne skade ham. "Han får de beste solkremer riket kan skaffe", beroliget kong Gunnar da.

Men da kronprins Judas kom stormende inn på kontorparketten kun iført....ingenting...og de nakne føttene hans da han bremset på parketten, lagde lyder som minnet om en biljakt på en amerikansk TV-krim, tenkte kong Gunnar på muligheten for å be regjeringen gjøre noe med solkremene i riket. Kanskje de burde klemme litt mer solfakti inn i dem? Kanskje regjeringen burde forby soling generelt, eller i det minste kombinasjonen av sol og øl? Kanskje landet burde overskyes om sommeren? Han tenkte mens han lot den kongelige gullpennen rotere tenksomt i høyre nesebor.

-Det har skjedd noe....!

skrek kronprinsen, mens Kongen tenkte på muligheten for overskyede sommere.

I det samme kom en engel inn i rommet - uten å være i nærheten av parketten ettersom engel fløt på de utspente vingene og naturens lover. Kong Gunnar hadde aldri før hørt om assistenten til den biologiske far til kronprins Judas. Kronprinsen hadde ikke fortalt stort om sitt biologiske opphav i det hele tatt - og de få gangene han stjal seg til en tur til pappa Fredrik, fortalte han aldri om det. Engelens tilsynekomst ble derfor for kong Gunnar som den reneste dødsvisjon: Han forstod brått at hans time var kommet. Høflig som han var og alltid hadde vært, bukket han dypt for dødsengelen, men glemte at gullfyllepennen med det kongelige monogram i hvitt gull, var plassert i hans høyre nesebor. Han glemte også å reise seg - noe som er vanlig når man bukker – i alle fall når man bukker dypt. I samme øyeblikk rapet Eberhardt von Due dramatisk som følge av ølet han hadde tømt i seg. Dette fikk kong Gunnar til å skvette – i den lille delen av et sekund lyden romsterte i hodet hans, oppfattet han den som en skremmende mørk ordløs befaling. Resultatet ble at han bukket dypere og kraftigere mot skrivebordet, som svarte med å dytte gullfyllepennen så langt opp i nesen hans at den penetrerte kranieveggen og deretter slo av alt lyset. Kongen døde med en fyllepenn i nesen. Og skrivebordet hans ble raskt seende ut som arbeidsbenken til en slakter. Blod og hjernemasse ség ut av hodet som hadde inneholdt en ikke alt for lykkelig monark.

-Jeg beklager, kong Judas, men dette har jeg ikke tid til, sa Eberhardt von Due. Han innså at han var delaktig i kong Gunnars død, men samtidig visste han - slik engler kan vite - at det var meningen.

-Kong Judas? svarte Judas. Om han ikke hadde vært midlertidig sinnsforvirret etter å ha fått beskjed om sin fars bortgang, så ble han det nå.

-Ja, svarte Eberhardt:

-Kongen er død, leve Kongen. Tror det finnes en instruks om hva du skal gjøre i slike tilfeller. Men jeg håper også du innser at din biologiske far har kommet over til den virkelige virkeligheten og at det kanskje er vel så viktig som det som skjer nå.

Så forsvant barneengelen. Han måtte videre til neste Retsel-sønn.

(Jeg vet ikke om du har lagt merke til det, men nå har jeg - Terje - fått lov til å styre litt med hendelsene her igjen. Antagelig er engelen så opptatt med sine gjøremål at han ikke merker min tilstedeværelse.

-Trodde du ja!

-Å fanken, du følger med, selv om du har mye å gjøre?

-Javisst, men bare hold på med ditt du, det er meningen det.

-Javel....takk skal du ha....det er tross alt jeg som har laget denne virkeligh...

-Ikke begynn med den igjen. Det er avlegs, gammelt, gjelder ikke lenger. Bare skriv det du får med deg.

-Tusen takk.

Jeg prøver å være ironisk, men engelen har allerede forsvunnet. Synes ikke jeg kan dra videre før jeg har fått med meg det som skjer her på Slottet. Det er tross alt et historisk øyeblikk.)

Du kan si hva du vil om kronprins Judas - nå kong Judas - men instruksene hadde han lest. Han var allerede dypt og alvorlig sjokkert over tapet av sin biologiske far, og bare lettere irritert over at kong Gunnar fant på å stikke sin gullfyllepenn opp i hjernen i en sådan stund.

Kong Judas klatret opp på adoptivfarens skrivebord, løftet av telefonrøret og slo det hemmelige nummeret til statsministeren (det hadde han i hodet, faktisk). Hun svarte med en gang:

-Ja, Deres majestet.

-Dette er Kongen, Kongen er død.

-Hvem er det?

-Kongen.

-Ja, men hvem er død?

-Kongen.

-Hvem er det da som ringer?

-Kongen.

-Nå har du fått feil nummer.

-Og du har fått avskjed på det gråeste papiret jeg vil kunne finne her på Slottet! Jeg forteller deg at kong Gunnar nettopp er død som følge av....en hjerneblødning. Og derfor er det kong Judas som ringer. Du bør straks - før jeg skriver noe på det gråeste papiret jeg finner - gjøre det du skal gjøre som statsminister. Og jeg vil ikke være her på en stund fordi jeg skal hjem til pappa som også er død (han begynte å gråte) - skulle tro det var noe som gikk.

-Men kjære deg, er det så ille?

-Ja, så ille er det. Denne dagen skal være offentlig sørgedag, og det skal hele kommende måned være også.

-Offentlig sørgedag? Men en måned kan ikke være sørgedag!

-Nå er jeg forferdelig trist (det var bare å vidt statsministeren skjønte hva den nye kongen sa, mellom alle gråtekulene) og du må sette i gang maskinen som sprer denne fryktelig nyhet over hele verden: Min pappa, biskop Fredrik Retsel, døde i dag og det gjorde også kong Gunnar. Send det ut og fir flaggene på halv stang, for faen! Nå må jeg fortelle alt dette til dronning Olga.

-Vet hun det ikke ennå?

-Nei, hun er på Attføringssenteret på Rauland - inkognito - for å komme til hektene og for å lære seg batikk.

-Hun kunne jo ha spurt meg, jeg har laget....

-Dette vil jeg ikke høre nå. Det er Kongen som snakker!

-Jeg beklager Deres majestet. Jeg skal trykke på knappen.

-Knappen? Hvilken knapp? Ikke den med rakett-symbol på?

-Har jeg en slik en.....nei....jeg har ikke en slik. Men jeg har en med kongekrone på. Den trykker jeg på nå. Sånn. Nå er maskineriet i gang Deres majestet. Jeg kondolerer, jeg bøyer meg ydmykt i støvet over Deres tap, jeg slikker Deres tær i hengivenhet, jeg....jeg tror jeg må på toalettet.

Kong Judas la på røret.

(Jeg har egentlig ikke tid til å fortelle hvordan dronning Olga reagerte da den nyslåtte kong Judas ringte til Attføringssenteret på Rauland og ba resepsjonisten kalle opp den anonyme dronning via høyttaleranlegget. Jeg må tross alt følge med engelen som når dette skrives, antagelig er midt i samtalen med neste sønn. Men skitt au. Dronningen ble litt flau da hun satt i det lille skuret pasientene fikk lov til å røyke i, og alle hørte følgende melding over høyttalerne: "Vil dronning Olga - inkognito - melde seg for resepsjonen. Det er telefon til henne fra kong Judas".

-Er du inkognito? spurte en medpasient.

-Det er bare noe vi må si, svarte dronningen. Og da hun gikk mot telefonboksen der man kunne motta samtaler utenfra, forstod hun at hun var blitt enkedronning. Og det gjorde henne trist, for da kunne hun ikke være med på belte-kurset senere i uken.

Men nå vet jeg at kong Judas saler opp en limousin og en politieskorte for å dra til sin biologiske fars likvake. Åtte godkjente leger er i gang med å fjerne gullfyllepennen fra ekskong Gunnars hode, mens de krangler om riktigheten av å skrive annet enn "død som følge av fyllepenn" i dødsattesten. Kabinettsekretæren er i ferd med å informere Slottets ansatte og har forberedt informasjonssjefen om å henvise alle henvendelser til statsministeren. Jeg må ile etter engelen).

Haster videre

Men jeg har et problem. Hvilken sønn har han oppsøkt etter Judas? Jeg finner tegneren Bartolomeus, produsenten Andreas og datageniet Taddeus sammen på kontoret til produksjonsselskapet Andromeda. De sitter rundt en dataskjerm og stirrer på nettsiden til Den innbilte kirke. Alle har rødkantede øyne, ingen sier noe. De har åpenbart fått beskjed allerede, så jeg haster videre.

* * *

Løytnant Peter står midt i en gruppe menige soldater på standplassen til Hengsvann skytefelt utenfor Kongsberg. Han har tydeligvis instruert soldatene i mitraljøseskyting. Det er montert opp seks MG3-mitraljøser på trefot (dersom du tror at en trefot er laget av tre, har du aldri befattet deg med denne type mitraljøse). Belter med skarpe skudd ligger i ammunisjonsbokser ved hvert våpen. 4-500 meter ute i lendet er det plassert ut pappskiver som – dersom man er utstyrt med en anelse fantasi - ligner på fremadstormende soldater i kamuflasjeantrekk. Men ingen av de uniformerte på standplasssen bryr seg om mitraljøser eller pappsoldater. De bryr seg ikke en gang om alle insektene som hele tiden forsøker å tømme dem for blod. Ansiktene deres er kamuflasjemalt og drypper av svette. De spør og spør:

-Kjente du ham?

Det er vanskelig å se den lille løytnanten som står midt i gruppen av spørrende soldater. Jeg senker meg ned midt i blant dem og ser Peters redde øyne:

-Jeg har aldri sett ham før! Aner ikke hva han snakker om! Sier Peter. Stemmen hans er ikke løytnant-aktig, men redd.

Engelen har altså vært her. De menige soldatene er rimeligvis forskrekket. Her har de skutt på kamuflasjefargede pappskiver, og så har det plutselig landet en engel som har snakket alvorlig med instruktøren deres. Og instruktøren som de har lært å kjenne som en tøffing til tross for at han bare rekker dem til knærne, har brutt sammen. Han aksepterer tydeligvis ikke det engelen har fortalt ham, og han benekter endatil overfor sine soldater at han kjenner den bevingede eller forstår budskapet han fikk overlevert muntlig.

I det jeg drar videre, hører jeg en av de menige – det må være en ung mann med innsikt i andres hoder:

-Jeg henter jeepen. Løytnanten må hjem!

Men hvor fanken er engelen?

* * *

Tomas med høyesterettsjustitiarius som mål, sitter på lesesalen i Det juridiske fakultet. Joda, engelen har vært hos ham også. Nå forsøker Tomas å lese arverett, men bøkene på bordet foran ham blir stadig tilført små våte flekker av tårer. Han tar på en av flekkene med den lille fingeren sin og løfter den til munnen. Smaken er salt og tørr samtidig. Rart.

Borte ved bibliotekarens skranke, kjefter fortsatt den gamle, mannlige bibliotekaren fordi stillheten ble forstyrret av ”støyende ungdom med karnevalsutstyr”. Ikke alle forstår at de ser en engel, når de ser en.

Men hvor er han?

* * *

Jakob 1 finner jeg i regionsavisen med ansiktet ned i et tastatur, mens skjermen hans bevitner at han har begynt på en artikkel om kugalskap i fylket. Antagelig er det nesen hans som på tastaturet har medført at artikkelen er blitt avsluttet med ”bbbbbbbbbbbbbbbb....osv”. Dersom ingen kommer og løfter opp hodet hans, vil han bli kretsmester i å skrive ”b”. Men avisens lesere vil kanskje oppleve rekorden som noe slitsom.

Hvordan i all verden klarer Eberhardt von Due å være foran meg hele tiden? Jeg skriver jo så kjapt jeg kan.

* * *

Jakob 2 sitter i studioet til NRKs lokalkontor i hjemfylket. Han er ettermiddagens nyhetsoppleser, og jeg synes Eberhardt von Due har opptrådt hjerterått ettersom han tydeligvis har kontaktet Jakob 2 mens rød-lyset – nei, her har de visst grønn-lys i stedet – har vært tent. Altså mens stakkars Jakob 2 har vært på direkten med nyheter. Hadde dette lokalkontoret hatt en tekniker i stedet for en programvert på selv-kjør (dersom du tror at selv-kjør har noe med bilkjøring å gjøre, så har du aldri vært programleder i NRK), ville antagelig ikke Jakob 2 sin babbling om Fredrik Retsel ha kommet på luften. For ettermiddagens programvert er på røykerommet, og kollegene i redaksjonen hører ikke på sendingen. Men på den annen side: Nå får alle lyttere vite at Fredrik Retsel er over i den virkelige virkelighet, samtidig som de får en radio-opplevelse de vil huske lenge: Jakob 2 sin grundige beskrivelse av kjærligheten til en snodig far.

Antagelig blir han snart tatt av luften. Riksprogrammet vil straks overta for å fortelle at landet har fått en ny konge.

Jeg må videre.

* * *

Johannes – bibliotekaren – har også fått beskjed ser jeg. Det lokale bibliotek han arbeider i under sin praksisperiode, er omgjort til katastrofeområde de luxe. Nå må noen tilkalle lavinehundene, for Johannes har fått ut sitt triste sinne ved å velte bokreoler. Han løper rundt i lokalet og velter stadig nye reoler. Det er mye støy her. Bibliotekbesøkende liker ikke å få en hylle skjønnlitteratur – R til V – i ansiktet og over seg. Ingen tiltror den bittelille bibliotekaren Johannes denne voldsomme ommøblering – og for å være ærlig, så er jeg overrasket selv. Hvordan klarer den lille fyren å velte de store reolene? Sorg gjør stor. Følelser som eksploderer kan ikke sammenlignes med x antall kilo TNT, men x antall tonn.

Jeg innser nå at jeg ikke vil bli ajour med Eberhardt von Dues nyhetsformidling. Jeg må nøye meg med å se på resultatene.

* * *

Filip sitter ved et lite skrivebord på en usedvanlig lite trivelig hybel i en kjeller et eller annet sted i hovedstadens utkant. Han har fortsatt flere år igjen av sin teologiske utdannelse, men nå sitter han ved skrivebordet og skriver en utmeldelse av Den norske kirke. Velsignede Filip – han har sin tro intakt – han gråter ikke. Han smiler. Han vil bli en god biskop for Den innbilte kirke. Han skriver med en reklamepenn fra Toyota på et billig ark han har rappet fra kopimaskinen ved universitetet. Hva er det han skriver? Jeg må nærmere for å se de krøllete bokstavene hans (må få meg nye briller – slik kan jeg ikke ha det...skal vi se):

”UTMELDELSE

Jeg meddeler med dette at jeg melder meg ut av Den norske kirke. Jeg er under utdanning til prest i nevnte institusjon, men på grunn av et dødsfall, vil jeg måtte overta stillingen som biskop i Den innbilte kirke. (Her er det en lang uvøren strek, som om hånden hans har sklidd nedover arket. Det er noen våte flekker her også, men Toyota-pennens blekk lar seg heldigvis ikke påvirke av fuktighet). Pappan min døde i dag. Pappan min har kommet til veis ende for denne gang, men den veien han har anlagt, krever en ny veimester. Jeg er oppdratt til å tro som pappan min, men jeg har aldri forstått. Nå forstår jeg. Gud er en djevel som kaster dette på meg nå, men pappan min sier at det er riktig. Og han har alltid vært glad i Gud, selv når Gud har opptrådt som djevel. Det akter jeg også å være.

Tusen takk for den tiden jeg har fått studere Deres tro. Den har gitt meg forståelse for at Den norske kirke er for presteskapet, mens Den innbilte kirke er for Gud og mennesker.”

Akkurat nå undertegner han brevet, samtidig som han trekker inn snørr gjennom nesen. Filip er ikke upåvirket, men han er sterk – og han smiler fremdeles - om enn anstrengt.

Han klatrer ned fra stolen og går bort til det eneste skapet i den lille klamme hybelen, åpner døren og hekter ned en sort samarie. Duverden, han må helt klart ha planlagt dette. En så liten samarie får du ikke kjøpt i nærmeste preste-butikk. Ikke en så liten pipekrage heller. Han ser fin ut nå – eller – han ser ut som biskopen for Den innbilte kirke nå. Jeg liker det. Jeg liker å se sterke Filip komme ut av puppen. Så legger han seg på kne....nei, han faller vel på kne....jaja...ber han, eller gråter han? Jeg ville gjerne at han bad, men jeg tror han gråter. Bare han ikke glemmer å sende det brevet han nettopp har skrevet.

* * *

Hvor er engelen? Og hvor er Simon? Han er den siste. Det er jeg sikker på. Jeg har rullet tilbake noen sider for å telle Retsel-sønner jeg har vært innom. Og nå er det bare Simon igjen: Den eks-narkomane som skal bli statsminister.

Herregud, nå ramlet det ned en fryktelig tanke i hodet mitt. Den må ha hengt på en knagg høyt over alle andre tanker, for den klasker ikke bløtt i gulvet der inne, den treffer gulvet og skaper en angstfylt eksplosjon. Hva om Eberhardt von Dues triste beskjed har fått eks-narkomanen til å fjerne ”eks” og flykte fra tristheten ved hjelp av en sprøyte? Svarte faen at jeg ikke klarte å holde følge med engelen, fyren har jo ingen sosiale antenner, han bare trykker sannheten nedover ørene på disse stakkars sønnene, og så raser han videre uten å tenke på konsekvensene! Hva slags engel er det? Hvordan kan han opptre så til de grader uansvarlig? Hvordan kan han.....nei hold opp. Jeg må ikke kaste bort tiden med unyttig pjatt. Simon har jo meldt seg inn i ungdomsorganisasjonen til landets ledende parti. Han er til og med styremedlem i ungdomspartiets hovedstyret. Kan de ha et møte nå midt på sommeren i denne varmen? Min kunnskap om styremøter i ungdomsorganisasjoner til ledende partier er noe begrenset. Jeg mener å ha lest at det gjerne blir mer styr enn møte, og at de i stedet for å gjøre viktige vedtak, velter seg i øl og sex. Faen også. Dersom Simon har noen flasker øl innabords, så er han enda mer sårbar og lettantennelig! Han kommer til å kvitte seg med ”eks” før noen får uttalt ordet.

Jo, de har et styremøte. På et lite møterom i partiets hus i hovedstadens sentrum. Ikke spør hvordan jeg fant det ut. De bare har det og jeg braser inn i lokalet i den grad jeg kan brase inn noen steder i denne virkeligheten. Det er selvsagt ingen som merker at jeg braser. Ikke en gang Simon. Men det er ikke fordi han sitter inne på et trangt toalett med en kanyle i armen. Neida. Han står på stolsetet sitt og fremfører et innlegg. Hva er det han sier? Må jeg ha høreapparat også nå? Nei, nå hører jeg ham, alle de øvrige styremedlemmene ser på ham (og der sitter det gudhjelpe meg ei jente – heter hun Ragnhild? Javisst – hun ser på ham med et blikk som ikke er til å misforstå. Et blikk med sug i. Hun kan komme til å suge inn hele, lille Simon, dersom hun får muligheten, og det får hun kanskje? Ja, hun får det etterhvert, men ikke nå. Nå må jeg høre på Simon. Beklager denne lange parentesen):

-Kamerater, kjære venner. Da jeg var på toalettet for kort tid siden, fikk jeg en trist beskjed. Min far er død. Fredrik Retsel, biskop i Den innbilte kirke, er ferdig med jobben sin i denne omgang. Han hadde akkurat avsluttet sitt livsverk – Den innbilte bok – da han sovnet med et smil. Den mannen har ikke bare gitt meg livet én gang ved å besvangre min mor. Han har gitt meg livet to ganger. De færreste av dere vet at jeg i en periode var heroinist og at jeg tilhørte bunnsjiktet i denne hovedstaden. Min far hjalp meg ut og opp derfra. Jeg vet hva det vil si å være så langt nede at ikke en gang slimålene orker være der. Menneskene som fortsatt er der nede, må vi som politikere hjelpe. (Og så sier han en masse politikerord som når man koker litt på dem, ender med:”Mennesker er mennesker”. Men jeg gidder ikke referere alle ordene. Uansett: Simons tanke er god. Enda bedre blir den når vi vet hvilken beskjed han fikk på toalettet. Likevel må jeg legge til i denne parentesen, at under innlegget med de mange politiske ord, så begynte flere styremedlemmer å gråte. Senere reiste de seg og applauderte. Og da han var ferdig, gikk de opp på stolene sine og hylte ut støtte. Og så jeg som trodde at de bare bedrev masseorgasme og inntak av øl med trakt. Beklager).

Men jenta Ragnhild – ja hun er faktisk styreleder ser jeg nå – hun ser ikke fullt så parti-fundamentalistisk ut i ansiktet sitt som de andre. Hun ganske enkelt digger Simon Retsel. Åh hjelpe meg så varm hun er i blikket. Kan de ha snakket om dette på forhånd? Har de allerede et forhold? Elsker hun Simon, eller er det den lille kroppen hans hun vil ha? Et fjollete spørsmål antagelig, jenta er godt utvokst på alle måter (hvordan i alle dager skal Simon overleve et lengre opphold mellom de puppene?) og dermed kommer jeg til den konklusjon at Ragnhild faktisk er forelsket i personen Simon. Det er godt å se. Han trenger det nå.

Så er han ferdig med å snakke, og alle står altså på stolene sine. Hojer og skriker og klapper og fiser og...hadde Eberhardt von Due vært her nå, så ville han antagelig ha onanert. Og det hadde passet til stemningen. Må jeg tillegge at Simon og hans meninger synes å være godkjent?

Kanskje er det også unødvendig å nevne at Ragnhild kjørte fram bilen sin – en sitrongul Polo med ”Open air” – etter møtet, og at Simon satte seg inn på passasjersetet. Han var ikke nevneverdig opprømt etter å ha mottatt stammens hojende heder. Simon er ikke redd for å gråte over sin døde far.

Den sitrongule Poloen åpnet taket sitt som om den var en boks med sardiner. Så kjørte den og la etter seg et tynt teppe av eksos. Simons gråt.

* * *

Nå må jeg til tårnhuset i den lille forstaden i den lille byen. Det har allerede samlet seg mange mennesker utenfor. Håper jeg kommer inn.

Innbilte hunder

Jeg er så dum. Selvsagt kommer jeg inn. Det er jo jeg som har....og så videre. Men det er altså veldig mange mennesker her. Antagelig fordi Kongen har kommet – den nye Kongen. Jeg ser at limosinen hans står parkert ved trappen til inngangsdøren, og at to polititjenestemenn som skal være anonyme, som vanlig er svært lite anonyme der de står på hver sin side av inngangsdøren.

Men hva med alle menneskene som står i hagen rundt tårnhuset, på gaten utenfor og nedover gaten også? Hvorfor i alle dager er de her? De vifter ikke med små flagg, slik man gjerne gjør når Kongen er i nabolaget. De står helt stille og sier ingenting. Det siste er også ganske skremmende, for når Kongen er i nærheten, så roper folk alltid ett eller annet. Enten ”hurra”, eller....ja, de roper vel stort sett bare ”hurra”. Hva skal man vel rope til en konge? Men nå er det ingen som roper ”hurra”. Ingen roper noe i det hele tatt. Alle sammen er helt stille. Har de ikke skjønt at Kongen er her?

Jeg er så dum. Ser du at jeg rødmer nå? Vanligvis rødmer jeg aldri. Om jeg slipper en ufrivillig fjert i et supermarked, så rødmer jeg ikke, men ser bare irritert på personen ved siden av meg. På den måten får jeg trukket alle andres irritasjon mot den personen jeg ser på, som deretter muligens går hen og henger seg i klesskapet hjemme. Hva vet vel jeg? Men jeg rødmer ikke i slike situasjoner. Likevel ble jeg nå betenkt etter å ha skrevet de siste setningene. Jeg ønsker selvsagt ikke at noen skal gå hen og henge seg i et eller annet klesskap – eller et annet sted – fordi jeg har sluppet luft i offentlighet! Hallo! Jeg elsker mine medmennesker! Ingen skal måtte henge seg i klesskap eller andre steder. Ingen skal måtte komme i den feige situasjon at de må hente fram et slips, et belte eller noe annet som tåler vekten av en kropp, for å henge seg opp i et klesskap eller et annet sted. Jeg rødmer fordi jeg i det hele tatt kom til å ta opp temaet.

For nå er tiden tydeligvis inne for å rødme. Men for å være helt sikker på at jeg har en grunn for denne fargeforandringen, blir jeg veldig tilstede og spør en person jeg antar må være journalist (vedkommende er ubarbert selv om personen helt klart er en kvinne, hun lukter øl og har en sneip i munnen, samt en utent sigarett i høyrehånden, er sjuskete kledd og har fottøy som ikke tåler vann. Helt klart en journalist):

-Har Kongen kommet?

-Ja, for en stund siden.

-Jøss, det var flott.

-Flott?

-Ja, at Kongen har kommet.

-Det skulle bare mangle.

-Å?

-Faren hans er død.

-Er kong Gunnar død?

-Ja, han også. Men faren til Judas – kong Judas – er død.

-Er ikke det han gærne presten?

-Gærne?

-Ja, han som gikk rundt med innbilte hunder?

-Man er vel ikke gæærn selv om man går rundt med innbilte hunder.

-Mulig det, men litt rufsete i luggen var han kanskje?

-Vet du egentlig hvordan Fredrik Retsel så ut?

-Jeg er ny her i byen, gidder du fylle ut tomrommene mine?

-Han var ikke rufsete i luggen, fordi han ikke hadde lugg. Men han var høyreist, var bredskuldret og hadde et sterkt blikk. Han fikk 12 sønner med sin hustru som dessverre døde så altfor tidlig.

-Og hvordan var hustruen?

-Hun het Gjertrid og var en meget vakker kvinne. Litt mindre enn Fredrik, men fra en god og lokal familie.

(Jeg vet ikke om jeg klarer å holde ut lenger – hva er det som skjer her? Tror jeg må bli litt mer rampete i spørsmålene:)

-Var hun ikke kretsmester i diskos da hun var 17 år gammel?

-Jovisst. Hun var på landslaget også, og skulle vært med i OL, men sa fra seg plassen for å støtte sin mann.

-Men ung og smekker var hun altså til det siste?

-Usedvanlig.

-Har du snakket med innehaveren av hotellet der hun var kjøkkenansatt?

-Javisst. Han underbygger min beskrivelse.

-Men drit i Gjertrid, nå dreier det seg om Fredrik Retsel. Hva vet du om ham?

-Kjenner du ikke Fredrik Retsel? Biskopen av Den innbilte kirke?

-Fortell, fortell!

-Jøss, hvor har du vært de siste ti årene. Fredrik Retsel har skapt en ny tro, eller for å si det mer korrekt: Han har gjenskapt en tro som alle mennesker kan tro på uansett hvilken tro de måtte ha. Han var en stor mann.

-Ja, høyreist, du sa det. Så har han vel vært mye omtalt i media?

-Selvfølgelig. Alt han har sagt og gjort, har vært omtalt i media. Særlig vi i lokalpressen har fotfulgt ham.

-Som om dere var hans disipler?

-Ikke kødd med det.

-Beklager, men tror du på det han prediket?

-Prediket?

-Tror du på hans innbilte hunder?

-Selvsagt, pass deg så du ikke tråkker på den valpen. Jeg har fått i oppdrag å passe på de seks innbilte hundene. Det har alle de andre her også.

-Da blir det vel litt slåssing om hvem som får lov til å passe?

-Du er helt borte! Alle har hver sin samling med seks innbilte hunder. Det er det som er så fint med innbilte hunder.

-Veldig hyggelig å snakke med deg.

-Takk det samme. Har du sett fotografen min?

-Kan det være hun med alle kameraene der borte ved trappen?

-Han heter Klas, men jeg skjønner at du sier ”hun”, jeg har bedt ham om å kutte ut lebestiften.

Jeg får en så voldsom lyst til å kaste opp. Men her skal du se gutten som kan holde på mageinnholdet sitt. Det må være journalistens grundige redigering av sannheten som gjør meg dårlig. Men jeg føler meg bedre når jeg ser at det stadig kommer flere mennesker. Gamle og unge, familier med småbarn, eldre par arm-i-arm, metallpiercede ungdommer du ville ha krysset gaten for å unngå en alvorlig konfrontasjon med. Alle sammen kommer hit selv om det er prime-time på TV. De er andektig stille og de gjør ikke annet enn å stå sammen med andre stille mennesker. Og så har alle hvert sitt kobbel med seks innbilte hunder.

Likvake

Inne er det også stille. Det er lenge siden de 12 brødrene har vært samlet i barndomshjemmet. Nå står de rundt stuebordet som er dekket med en hvit duk og Fredrik Retsels kropp i hans minst flekkete samarie. Det er tent stearinlys på begge side av biskopens døde hode. Flammene brenner uten bevegelse til tross for at flere av husets vinduer er åpnet. Det er varmt og klamt i rommet og det lukter rart her. Ikke slik jeg er vant til at det lukter hos Fredrik Retsel. Jeg har ikke lyst til å tenke på hvorfra den rare lukten kommer, men det ligger altså en død person der da – i varmen.

Eberhardt von Due henger i luften over bordet – som om han var hengt opp i en snor – aner ikke hvordan han får det til. Kunne han ikke i stedet ha slått litt med vingene for å sette luften i bevegelse?

Filip i sin til nå ubrukte samarie, hoster svakt. Han skal si noe. En tale til faren?

-Hvem er hu dama ute på kjøkkenet? spør han. Ikke akkurat hva jeg hadde forventet, men javel.

-Det er Ragnhild, svarer Simon. Det er selvsagt utrolig at han har klart å komme hit med Ragnhild før meg, men slik er det bare. La oss ikke henge oss opp i detaljer.

-Ragnhild? Er det hu dama på puben? spør Taddeus.

-Nei, kutt ut! Det er heldigvis flere som heter Ragnhild, svarer Simon.

-Fine pupper, sier Peter.

-Fine pupper? Ragnhilds pupper henger da som ørene på ei harebikkje, sier Tomas.

-Jeg mener hu Ragnhild på kjøkkenet, oppklarer Peter. Han har åpnet øverste knapp i uniformsskjorten og løsnet litt på slipset, men ser likevel ut som om han skal avfotograferes for en rekrutteringsbrosjyre for Forsvaret.

-Må dere snakke om puppene til Ragnhild? Sier Simon litt irritert.

-Unnskyld da, sier Peter.

-Kanskje du kan be henne lage kaffe? Det er Jakob 1 som begynner å bli kaffesugen.

-Kan du ikke gjøre det selv? Undrer Jakob 2.

-Rekker ikke opp til filterposene, det vet du din dust.

-Jeg mener: Kan du ikke spørre henne selv?

-Greit. Alle vil vel ha kaffe? Jakob 1 ser rundt på sine brødre.

-Vil heller ha te, sier Bartolomeus.

-En bøtte isvann til meg, sier Matteus.

-Det kan dere ordne selv, jeg ber dama med puppene om å lage kaffe, sier Jakob 1 og går ut på kjøkkenet.

-Hvem er hun egentlig? Spør Peter.

Simon skjønner at spørsmålet er rettet til ham:

-Kona mi.

-Gratulerer, sier Peter.

-Ikke ennå da, men jeg hadde ikke hatt noe i mot det.

-Ikke jeg heller, sier Johannes.

-For sent, for sent, sier Simon og smiler.

-Er hun fra det gamle miljøet ditt, spør Filip.

-Ikke så vidt jeg vet. Hun er leder for ungdomsorganisasjonen i partiet. Blir vel statsminister om noen år.

-Skulle ikke du bli det, spør Bartolomeus.

-Vet ikke om jeg gidder. Dessuten ville det være jævli slitsomt om både jeg og kona var statsministre. Vi ville aldri sett hverandre. Måtte jo ha jobbet i hvert vårt land.

-Du ville aldri fått tid til å kose med de puppene, sier Peter.

-Bra dame, hu satte på kaffen med en gang, sier Jakob 1 tilbakevendt fra kjøkkenet.

-Tror ikke jeg vil bli høyesterettsjustituarius heller, sier Tomas, og fortsetter:

-Kulere å være rampete skrankeadvokat. Høyesterettsjustituarius! Herregud klarer nesten ikke uttale det en gang. Tenk å uttale det i børsten tilstand. Og så tar det så stor plass i telefonkatalogen.

-Jeg har ikke lyst til å bli forsvarssjef, sier løytnant Simon:

-De siste ukene har jeg vært utplassert fra Krigsskolen på Heistadmoen som mitraljøseinstruktør. Tror jeg satser på det i stedet. Alle kan jo ikke bli forsvarssjef. Nå som Forsvaret bygger ned, er det kanskje tryggere å sitte lenger nede på stigen.

-Har du noen gang sett at de har kastet en forsvarssjef? Det er ikke som landslagssjefen i fotball, vet du, tillegger advokat Tomas.

-Nei, det er greit, men jeg gidder ikke å stresse sånn. Dessuten liker jeg mitraljøsene.

-Går det an å like mitraljøser, spør Filip.

-Har du sett når de skyter sporlys i hvert tiende skudd? I mørke? Mitraljøsen er våpenet. De er sexy, svarer Peter og blir drømmende i øynene.

-Selv om de ikke har pupper, spør Simon.

-Du er klin gæærn, fastslår Filip.

Det er en merkelig samtale guttene har rundt båren – eller bordet – til sin døde far. Men antagelig er det det eneste riktige stedet. På en måte får Fredrik Retsel være med han også, synes de. Og selvfølgelig følger Fredrik Retsel med. Ikke ved hjelp av øynene og ørene på haugen med dødt kjøtt som ligger på bordet. Men ved hjelp av sjelen sin. Det er derfor Eberhardt von Due henger så stille der oppunder taket over bordet – sjelen til Fredrik Retsel har bedt ham om å være dekorativ og uten selv-lek. Selv smyger han seg rundt sine sønner som usynlig røyk. Han liker det, og han er glad for at de snakker om noe annet enn den døde haugen med kjøtt på stuebordet.

Uansett: Alle brødrene har kommet til at de ikke nødvendigvis må innta samfunnets toppjobber for å kunne leve et godt liv. Til og med tegnefilmprosjektet til Andromeda er oppgitt. Hurra. Men vent et lite øyeblikk. Judas har ikke sagt et kløyva ord. Burde ikke brødrene bry seg om den nyslåtte kongen, og har de ingen spørsmål? Merkelig.

Nå går de inn på kjøkkenet alle sammen – det vil si: Eberhardt von Due henger fortsatt under taket som en annen dekorasjon. Antagelig har han sovnet.

De setter seg på sine faste plasser rundt det store kjøkkenbordet. Ragnhild har hatt rikelig tid til å rote i skapene og har funnet et kaffeservice de 12 aldri har sett før. Slik er det med kaffeservicer og slik er det med skap.

De setter seg og hun skjenker kaffe.

-Absolutt bra, sier Peter.

-Kutt ut ’a Peter, sier Simon som skjønner at broren ikke snakker om kaffe, men pupper. Blir alle i Forsvaret så puppe-fiksert?

-Det er en ting vi har glemt gutter, sier Filip. Nå har han klart å søle litt kaffe på pipekragen sin.

-Vi har glemt å gratulere Judas med ny jobb.

Så snakker alle i munnen på hverandre. Ragnhild også (hun er faktisk en djevel til å snakke i munnen på de fleste – den fødte statsminister spør du meg). Alle vil gratulere den nye kongen, men den nye kongen virker ikke spesielt opplagt. Det kan selvsagt skyldes at han er i bakrus etter å ha tyllet i seg seks halvliterbokser med øl – eller var det åtte – i solsteiken på slottsbalkongen tidligere på dagen. Eller det kan skyldes at adoptivfaren hans har vært usedvanlig uforsiktig med en kongelig penn med monogram. Jeg vet ikke. Nå er jeg spent på hva Judas vil svare.

-Jeg er enig med Peter hva angår atributter til en tilstedeværende, sier Judas. Så diskret som bare en konge kan være.

Det blir selvsagt latter av det, men også en flom av nye spørsmål: ”Hva med den nye jobben?” Er vel egentlig essensen av alle spørsmålene.

Judas lager smileansikt og bikker hodet fra side til side, men øynene hans er triste:

-Jeg vet ikke hva jeg skal si, jeg gutter. Det var koselig å være kronprins. Kunne gjøre hva jeg ville. Drikke øl på balkongen. Alltid ha noen til å kjøre meg hjem dersom jeg gikk på byen og så videre. Men nå blir det annerledes. Statsbesøk og møte i statsråd en gang i uken. Det blir veldig masete.

-Men du har jo dronning Olga, hojer Peter og blir flau fordi han som skal forsvare konge og fedreland, kanskje har gått over streken.

-Ja, svarer Judas. –Det er en del av problemet.

-Liker du ikke diademene hun lager, spør Bartolomeus og kniser.

Judas stønner:

-Hadde det bare vært diademene. Vet dere, jeg tror ikke dronningen er helt klar i hodet sitt. Hun er rett og slett dum, og det må hun gjerne få være. Men nå blir hun konge-moren - ikke sant? Tror dere hun vil la meg drive butikken alene? Det tror ikke jeg. Hun kommer til å legge seg opp i alt jeg skal gjøre. Når jeg nå er konge, kommer hun til å nekte meg å ligge på balkongen med en kjølebag full av øl. Og så har hun kjøpt inn toalettpapir med det kongelige monogram på – trykt i gull. Det er veldig ubehagelig å bruke. Det river som sandpapir og jeg finner stadig gullstøv i trusene mine. Jeg har i grunnen mest lyst til å abdisere – finne meg ei lita jente og lage en liten kjernefamilie som ikke blir omtalt i sladrebladene.

-Nå kødder’u, spør Peter med løytnantstemmen sin.

-Vi synes jo det er koselig å ha en konge i familien, sier Andreas.

-Ikke abdiser før jeg har vært på besøk hjemme hos deg, roper Matteus.

Ragnhild har stått og hørt på samtalen. Hva annet har hun kunnet gjøre? Nå klarer hun ikke å holde kjeft lenger – hun er tross alt glad i å mene noe og i å gi uttrykk for det:

-Fy faen for en konge, roper hun.

Peter reiser seg i sin lille velde for å forsvare Kongen og fedrelandet, men Ragnhild overser ham uten problemer – rimeligvis:

-Dum dronning, ingen balkong-øl, gullstøv i trusene! Fy faen! Skam deg kong Judas! I mine øyne er du akkurat nå en liten dritt jeg har fått under den ene skoen. For noen måneder siden kunne det være Simon som var den lille dritten under skoen min, men han har kommet seg opp igjen og er blitt en attraktiv mann. Men du – kong Judas – du er under den dritten jeg har under skoen.

-Duverden, nå ble det veldig mye drittprat her, sier Andreas forsiktig, men Ragnhild overhører det:

-Ja, bare abdiser du, og ta med deg penger til balkong og øl, så kaster du dette lille, rare landet ut i en identitetskrise. Den krisen unngikk landet så vidt da kongeparet adopterte deg. Følelsene for monarkiet overlevde det vanvittige kong Gunnar og dronning Olga gjorde, fordi vi – innbyggerne i dette landet – fikk tilbake troen på at tradisjonen kunne leve videre. Men du skal bare ha en liten kjernefamilie uten omtale i sladrebladene! Sørg for at du får med deg de 30 sølvpengene også, da! Fy faen kong Judas!

Den siste setningen hamrer hun ut ved å slå i kjøkkenbenken for hvert ord.

Så blir det ettertenksomt stille i et halvt minutts tid, inntil Kongen bryter stillheten.

-Har du hørt om majestetsfornærmelse, spør han mildt.

-Ja, og hvor mange år jeg kan regne med å få, vet sikkert Tomas, svarer Ragnhild opprørt. Jenta har ikke bein i nesen, hun har stålarmering.

Kong Judas sitt ansikt forandrer seg. Ikke slik du kan se på enkelte TV-serier der et menneske i løpet av få sekunder blir en skapning fra en annen planet. Nei, Judas forandrer ansiktet sitt fra å være en du ikke kunne stole på – en som gikk til side når det rutsjet en pingvin ned mot gelenderet – til å bli noe alvorlig og mye tristere. Det synes ikke, men det føles at det skjer mye inne i hodet hans. Han innser brått at hans skjebne er beseglet og at seglet bare kan brytes når han dør. Jeg tror faktisk at den øldrikkende og solbadende kronprins, er i ferd med å vri seg ut av den trygge puppen (nå snakker jeg om en puppe – ikke en pupp) og at det er en konge som kommer ut. Endatil en konge som vet at han må bære et stort ansvar på de smale skuldrene sine.

Nå ser han på Ragnhild med et annet blikk enn han hadde for få minutter siden. Blikket er tristere, men kraftigere. Brødrene hans har sett forandringen. De lener seg tilbake og øynene deres viser overraskelse, forskrekkelse, distanse. Akkurat nå vet de at navnet Judas ikke lenger skal knyttes til en forræderisk person, men til en som akter å vedlikeholde en nasjonal tradisjon.

Til Ragnhild sier Judas (og stemmen hans er ikke lenger ungdommelig vill. Den er stillere, dypere, roligere, mer myndig og lukter ikke engang av øl):

-Jeg ser fram til den dagen da du kommer til meg for godkjenning av din regjering. Det vil være en dag som gir meg trygghet – jeg vil da være trygg på at landet er i dyktige politikeres hender.

Ragnhild kjenner selvsagt ikke Judas – kong Judas – like godt som brødrene hans gjør. Hun har jo akkurat truffet ham og gitt ham en skyllebøtte. Og akkurat nå vet vel heller ikke brødrene om de kjenner ham. Derfor blir det rart og stille på kjøkkenet. Ragnhild er både stolt og skremt. Brødrene er aller mest forfjamset. Det er i slike stunder vi sier at ”det går en engel gjennom rommet”.

Og det er også hva som skjer. Eberhardt von Due kommer tuslende ut på kjøkkenet. Antagelig er han trøtt av å henge som en dekorasjon over haugen med kjøtt som var Fredrik Retsel. Han plukker bort noen utgåtte fjær fra den ene vingen sin, hoster litt og vet tydeligvis ikke at det nettopp er utpuppet en konge i rommet.

-Javel, sier engelen og fortsetter:

-Nå må vi snakke om det som gjenstår. Var det mulig å få en kopp kaffe her? Er helt stiv i vingene etter å ha hengt oppunder taket i hele dag. Kaffe kvinne!

Ragnhild overhører heldigvis negasjonen og skjenker i et krus til ham. Han slurper lite engle-aktig og ser rundt på de 12 brødrene:

-Jøss, som dere ser ut. Har noen dødd her?

-Ja, pappa’n vår, sier en av dem. Jeg får ikke med meg hvem av dem det er. Så begynner alle sammen å gråte. Som om de først nå har forstått at Fredrik Retsel er over på den andre siden. Burde de ikke ha forstått det da de stod rundt kjøttet hans som lå på stuebordet? Jeg forstår ikke dette.

-Sa jeg noe galt, spør engelen og ser seg forvirret rundt. Så smiler han og fortsetter:

-Ja, det er slik det er. Det tar tid å innse at man ikke kan treffes på en stund. Men jeg kan garantere dere at dere ikke er kvitt Fredrik Retsel selv om sjelen hans nå har kommet hjem. Simon og Ragnhild vil være de første til å treffe ham igjen. Riktignok da som et pikebarn, men et velskapt sådan, og med en sjel som dere vil kjenne igjen.

Peter snyter seg militært korrekt i neven og sier:

-Kan du holde kjeft litt nå, Eberhardt?

-Nei, svarer engelen og fortsetter ufortrødent:

-Nå har vi resten igjen. Fredrik Retsels kropp kan ikke bli liggende der inne på stuebordet. Det vil ødelegge deres sosiale liv. Tenk å invitere folk hjem, og så ligger det et stinkende kadaver på bordet. Denslags medfører en demper på stemningen en lørdagskveld med øl og pizza. (Engelen får faktisk gåsehud på ryggen. Pussig å se gåsehud mellom vingene hans).

-Nå er du usedvanlig usmakelig, du skulle ha jobbet i avis, sier Jakob 2.

-Jeg vet at jeg er usmakelig, sier Eberhardt von Due:

-Jeg vil gjerne hjelpe dere til å forstå at livet kun er en episode. Denne episoden starter med at dere invaderer et lite kjøtt-maskineri, og avsluttes med at dere forlater et større, men utbrugt, kjøtt-maskineri. Døden er en del av livet. Uten døden hadde vi ikke hatt liv.

Eberhardt von Due slurper i seg resten av kaffen før han fortsetter:

-Nå skal vi oppfylle et av Fredrik Retsels ønsker. Vi skal la ham bli støv på Guds alter.

Retsel-brødrene blir slappe i ansiktene sine. Judas spør:

-Hva mener du med det?

-Jeg har lest manus. Jeg vet at denne historien startet da deres store mor påstod at Fredrik Retsel ville råtne foran dataskjermen.

-Sa hun det? Det hadde hun antagelig rett i, sier Filip.

-Ja, og fordi hun sa det, innbilte han seg en hund som senere fikk en tispe som igjen medførte de fire valpene. Og mens han gikk sine daglige turer med de innbilte hundene for å utsette forråtnelsen, vokste ideen om Den innbilte kirke i hodet hans. Men mitt poeng er hva Fredrik Retsel svarte sin store hustru da hun påstod at han ville komme til å råtne foran dataskjermen. ”Prester råtner ikke, de blir til støv på Herrens alter”, sa han da og fikk antagelig som betaling en diskosferd gjennom rommet.

Brødrene humrer. Men Judas krøller øyebrynene sine og spør:

-Hva har dette med pappas begravelse å gjøre?

-Han skal ikke begraves, svarer engelen. –Han skal bli til støv på sin Herres alter. Vi skal bære ham opp – rettelse: Det fikser jeg – til tårntaket. Og der skal han få ligge til det ikke er mer igjen av ham. Hans jordiske skall skal bli til mat for fugler og insekter. Det som måtte være igjen til slutt, vil regnet, snøen og vinden ta seg av. Det vil bli vasket bort fra taket og falle ned på plenen der plantene vil kose seg med alle kjemikaliene.

-Dette synes å være en svært uvanlig begravelsessmåte, innskyter Filip.

-Overhode ikke. Indianerne har alltid gjort det slik, svarer engelen.

-Et lite øyeblikk, sier Peter: -Vi er ikke indianere. Og hva vil helsemyndighetene si til at vi legger et lik på taket – uansett om dette taket er høyt over den øvrige bebyggelse.

-Det kan vi få svar på med en gang, sier Eberhardt von Due og roper:

-Terje, hva mener helsemyndighetene dine om at vi legger Fredrik på tårntaket?

Nå blir jeg like skjelven som jeg alltid blir når de snakker til meg. Situasjonen tatt i betraktning, blir jeg faktisk vettskremt.

Ikke vet jeg om brødrene Retsel kjenner til min eksistens heller. Dette kan bli skremmende ubehagelig.

Men på den annen side: Jeg liker ideen til Eberhardt. Jeg tror Fredrik vil sette pris på at kroppen hans kan komme til nytte for fugler, insekter og planter. Det er ikke bare Fredrik Retsels sjel som skal gjenfødes, men også kroppen hans. Dét er jo rett og slett vakkert. At ideen dessuten er fremsatt av en engel – barneengel javel, men likevel en engel – gjør meg tryggere når jeg svarer:

-Veldig bra Eberhardt. Fredrik liker det og jeg garanterer at helsemyndighetene ikke vil gripe inn.

-Er det i henhold til manus, spør engelen.

-Det vet jeg ikke ennå, ettersom jeg ikke har skrevet om det.

-Men du har vel tenkt litt av og til? Man driver vel med den slags hos deg også?

-Ja jøss. Joda, når du sier det, så har jeg nok tenkt på en slik bisettelse. I alle fall dersom brødrene godkjenner det.

-Hva om de ikke godkjenner det? Kommer du da bare til å omskrive deres uenighet for å få gjennomført det du ønsker?

-Før trodde jeg at det var mulig. Nå vet jeg at jeg ikke har nevneverdig påvirkning. Dere er blitt så virkelige at jeg ikke kan påvirke dere lenger.

-Hallo! roper kong Judas:

-Hvem er denne Terje? Og hvorfor i alle dager skal han bare være en stemme? Er du kaffetørst? Vi har mer igjen på kannen, har vi ikke Ragnhild? Nei, men da lager Ragnhild mer - det er det kvinnfolk er til for. Har du tid til å stikke innom?

-Ja selvfølgelig har jeg tid. Har i grunnen brukt det meste av tiden min på dere en stund. Det er faktisk jeg som har laget hele virk....

-Ja, men så kom og sett deg da, sier Eberhardt von Due.

Til stede

Det er besynderlig – og da overdriver jeg ikke – å sitte sammen med dem. De er så mye mindre enn jeg hadde tenkt dem i hodet mitt, og «sett» dem på skjermen mens jeg skrev. Jeg har egentlig vært en rå dritt som har skrevet dem så små. Men så er de så reflekterte og med så forskjellig personlighet. Og barneengelen er for å være ærlig, mye fetere enn jeg hadde tenkt ham. Han får nok jobbet av seg noen kilo når han nå snart er ferdig med oppdraget og blir tatt tilbake til hovedkvarteret. Ragnhilds pupper er litt mindre enn jeg hadde trodd, men Ragnhild selv virker å være en usedvanlig god jente for Simon. Dessuten kommer hun til å skravle høl i hue på ham. Det tror jeg han kommer til å sette pris på.

Jeg kunne selvsagt si mye om alle brødrene, men jeg skal nøye meg med å si at de er mye mer i live når jeg sitter sammen med dem, enn da de bare var bilder i hodet mitt. Kanskje er ikke hodet mitt flink til å skape levende bilder. Jeg har dessuten sagt/skrevet mye om dem tidligere i denne historien, og alt du vet om dem er selvsagt sant og riktig.

Bare kong Judas må jeg si noe om før vi går opp på tårntaket med kjøttet som har inneholdt Fredrik Retsel: Historisk sett er navnet Judas beheftet med en del negative klisjeer. Og jeg har nok benyttet meg av disse klisjeene når jeg har tenkt ham. Men den forandringen jeg skrev for noen linjer siden, var virkelig. Når jeg nå sitter ved samme bord som ham og slurper i meg svart kaffe (skulle gjerne hatt en melkeskvett oppi, men synes ikke jeg kan be om det), føler jeg en stolthet man bare føler dersom man får æren av å sitte til bords med en konge. Kong Judas har et ansikt som vil passe utmerket på tyve-krone-mynten. De behøver ikke forminske profilen så veldig mye. Ellers er han ikke mye kongelig når han sitter her sammen med sine brødre. Antagelig er han et bevis på at selv kongelige er mennesker. Det er helt sant! Og det er godt å kunne konstantere det.

Men nå er det ikke mer kaffe igjen, og den småfete engelen beordrer oss opp på tårntaket. Han skal selv befordre Fredrik Retsels legeme opp dit. Og det er kanskje like greit, for ingen av oss har lyst til å klemme et lik opp gjennom tårnluken, selv om liket nå er betydelig tynnere enn Fredrik var siste gang han var der oppe.

Jøss, disse trappene er tyngre å gå enn jeg hadde tenkt dem. Brødrene Retsel puster og peser mindre enn meg. De har gått her mange ganger. Nå er de faktisk litt ivrig opptatt av å fortelle meg hva de har opplevd på de forskjellige avsatsene opp mot toppen. Det er søtt. Det er godt. Det er ikke minst sprøtt! Jeg har skapt en ny verden og jeg er blitt venner med de som lever der. Rart. Rart er selvsagt et rart ord som ikke dekker, men OK. Mens vi klatrer oppover trappene skravler vi om livet de har levd. De spør meg om moren sin og jeg forsøker å svare på en forsiktig måte. Jeg kan jo ikke fortelle dem at Gjertrid bare var en livmor for dem. Og at de skal prise seg lykkelig over at hun ikke har deltatt nevneverddig aktivt i oppdragelsen. Så er det at en av dem – jeg tror det er Matteus – som spør om Bertram Bruse. De har selvsagt fått med seg det. Jeg forteller som sant er, at jeg ikke hadde bruk for Gjertrid lenger, men at jeg ikke bare kunne skrive henne ut sånn uten videre.

Da er det at Matteus sier:

-Mamma var et fjell jeg var redd for, men da hun fikk Bertram Bruse, så ble hun mindre skremmende.

-Husker du det? peser jeg på gud vet hvilken avsats.

-Jeg husker bare at fjellet ble borte og at tryggheten kom tilbake, sier Matteus. Og jeg blir rar inne i meg. Hva er det jeg har gjort? Disse barna – som nå er voksne menn – hva er det jeg har påført dem? Jeg har laget dem fordi jeg syntes det var spennende, og jeg har kanskje fått dem til å bli lesestoff for de som fortsatt kan lese bokstaver på papir. Men de er også blitt virkelige – de går jo her sammen med meg i en helvetes lang trapp! Mine skritt høres stadig tyngre ut. Deres er lette.

Så er vi oppe og da husker jeg at åpningen til tårntaket er tilpasset brødrene Retsel – ikke andre mennesker med større omfang. Mitt omfang er helt klart større. Hvordan skal jeg komme meg opp?

Brødrene ler av meg mens de smetteer opp og ut på taket. De ler ikke ondsinnet, men bare slik man ler av en god vits. Og det er jo en vits. Jeg er blitt så opphengt i at jeg er her, at jeg ikke husker at jeg kan skrive meg opp. Men så tenker jeg at det å skrive seg opp, ville være juks. Jeg har jukset nok som det er. Nå må det være virkelighet jeg presenterer. Så når alle sønnene er kommet opp, blir jeg stående med hodet og litt av skuldrene opp av luken – slik Fredrik gjorde. Jeg har bredere skuldre enn Fredrik Retsel(og en betydelig større mage), så jeg kommer ikke så langt opp som ham. Men jeg blir en levende byste av meg selv. Antagelig ikke et spesielt vakkert syn. Og ingen vil slåss om å få bysten plassert på et torv eller foran en viktig bygning.

Alt pratet mitt har en hensikt. Jeg vil ikke se Fredrik Retsels døde kropp der den ligger pent innpakket i samarien på tårntaket. Jeg har fulgt denne rare, lille mannen fra fødsel (selv om jeg ikke har beskrevet fødselen) til grav (selv om tårntaket ikke er noen grav….men hold nå opp med disse korrigeringene!) Hva er det engelen gjør? Han står på gelenderet slik han har gjort helt siden jeg ble kjent med ham. Og nå leker han igjen! Det gjør meg ganske ilter, så jeg tenker at jeg skriker til ham:

-Vet du at der nede på bakken står det flere tusen mennesker som er lei for at Fredrik Retsel er død! De står helt stille og sier ingenting. De vet antagelig ikke at vi har bragt den døde opp hit på taket heller. Og så begynner du å....faen heller!

Eberhardt von Due ser på meg med et rart blikk. Åja, det er orgasmeblikket hans. Han vet at jeg bare tenkte irettesettelsen. Så er han ferdig og blikket forandrer seg:

-Da er jeg ferdig, sier han, ler boblende og forsvinner. Han slår ikke engang ut vingene. Han bare forsvinner og er borte – noe som er ganske vanlig når noen forsvinner.

Men jeg blir selvsagt irritert – eller for å si det rett ut: Jeg blir fly forbanna! Man kan ikke bare stikke av fra en diskusjon ved å si ”Da er jeg ferdig”. Hælvete heller. Det ligger en død biskop her! Så jeg vil rope. Ja, jeg vet at det er upassende – folk i massevis nedenfor og 12 sørgende rundt en død far – men jeg vil rope så høyt og stygt som bare en skuffet, ofte refusert forfatter kan rope:

-Faen ta deg Gud! Jeg skulle aldri ha skrevet denne historien!

Inne i hodet mitt kunne det ha svart en stemme:

-Nå har du gjort det.

Men det ble ikke slik. Ropet mitt – det jeg hadde tenkt å rope – kom aldri ut. Det er mulig jeg hørte den stemmen inne i hodet mitt. Men ørene mine hørte noe annet: Triste hunder. Ørene mine hørte tusenvis av triste hunder som ulte slik bare triste hunder kan ule – dersom du kan innbille deg det.

Etterord

De fleste biografiske romaner har et etterord. Der skal forfatteren forklare hva som skjedde med alle de impliserte etter at de ble implisert – og etter at hovedpersonen forsvant/døde.

Jeg vet ikke om jeg kan få til det.

For det første: Jeg vet at Fredrik Retsel ikke er død. Han lever for eksempel i beste velgående på side 53. Antagelig kan han ikke dø.

For det andre: Jeg kan ikke fortelle deg noe mer om de impliserte – altså de 12 sønner blant andre. For uansett hva jeg forteller, så vil du bli skuffet. Du vil bli skuffet om jeg forteller deg sannheten, og du vil bli skuffet om jeg forteller deg en omskrevet sannhet. Jeg forstår ikke hvorfor du er så vrien, men jeg kan i det minste gi deg en ørliten ledetråd: De store, små er midt i blant oss. Pass på så du ikke tråkker ned en ny Newton, Jesus, Ford, Pytagoras, Einstein, Jobs, Muhammed eller Ghandi på din vei mot nye døde ting å fylle skapene dine med.

Ble du irritert nå? Bra!

Terje R

teroenn@gmail.com

http://www.terjeronnes.com